18 
Ved vestkysten af Centralamerika forekommer der en fierasfer , som 
lever mellem skallet og kappen hos perlemuslingen. Her fører den et 
saa stille og roligt liv, at man har eksempler paa, at muslingen hai 
faaet tid til ganske at omgive den med et lag perlemor. Samme art 
er ogsaa fun den ved Florida, men her gjæster den merkelig nok kun 
søpølserne. 
Ved Philippinerne forekommer der en nærstaaende slegt, enche- 
liophis, som ligeledes léver i søpølserne. Er fierasfer en parasit, maa 
denne i endnu høiere grad være det, da den er svagere udviklet; den 
mangler ikke alene bugfinnerne, men ogsaa brystfinnerne. 
Ved Ostindien forekommer der en liden „koralfisk u , premnas 
biaculatus, som er nær beslegtet med vore berggyltarter. Den lever 
sammen med en søanemone, aetinia crassipornis. Mens de tidligere 
skildrede fiske nærmest optræder som snyltere, er forholdet mellem fisken 
og søanemonen snarere en symbiose (samliv), som begge parter har 
fordel af. Naar søanemonen har udstrakt sine fangarme, staar fisken 
over den, sagte berørende disse med sine brystfinner. Herved blir de 
irritete.de, spriger ud fra hinanden, som om de var blevne elektriserede 
og blir tykke og fosforescerende i spidserne; de blir altsaa ved fiskens 
berøring færdig præparerede til at fange det bytte, som kommer i 
deres berøring. Fisken er saaledes eventyrprinsessen, der maa lyske 
troldet. Til gjengjæld yder søanemonen fisken sin beskyttelse. Truer 
en fare denne, smutter den ned mellem fangarmene og ind i søane- 
monens kropshule, hvorefter søanemonen slutter sine fangarme over 
den. Man skulde nu tro at fisken var fortabt; saa er dog ikke til- 
fældet. Er faren over- og søanemonen har udstrakt sine fangarme, 
kommer fisken frem igjen lige frisk og rask som før. 
Denne koralfisk synes at være nødvendig for søanemonen. Løit- 
nant de C r e s p i g n y, som har skildret dette merkelige forhold, havde 
i næsten et aar dyrene sammen i et lidet akvarium, hvor de begge 
syntes at trives godt. En nat var imidlertid fisken sprunget ud af 
akvariet og fandtes om morgenen død. Søanemonen sygnede nu hen 
og døde faa dage efter. Paa den anden side er søanemonen ikke 
nødvendig for fisken, thi de Crespigny havde i lang tid i en anden 
beholder en premnas, som, skjønt den var alene, dog ikke syntes at 
vantrives. 
I denne forbindelse kan ogsaa nævnes det velkjendte venskab — 
om vi kan kalde det saa — mellém menneskehaien og dens tro led- 
