li 
la Weismann. Det forekommer mig, at et sligt forsøg maatte interes¬ 
sere en eller anden af „Naturen“s læsere, som bor nordpaa, saa meget, 
at han foretog det. 
Man ser imidlertid, at om end forklaringen å la Weismann er 
taalelig kranglet, er den dog mulig, og det tør let kænde, at den 
skarpsindige Weismann vilde kunne gi den bedre, end jeg har formaat. 
For mig staar imidlertid tilfældet saa, at det enklere forklares efter 
den Lamar ck-D arwinske teori, og det enklere pleier i regelen være 
det rigtigere, men sikkerhed findes der altsaa hellerikke i dette til- 
fælde, og jeg har anført det nærmest for at vise, hvor usikker man 
blir i sin dom, jo mere man fordyber sig i en sag. Jeg mindes, at 
jeg for 25 aar siden ansaa dette med kornets modningstid for et 
urokkeligt bevis for erhvervede egenskabers nedarving; en nøiere 
granskning viser imidlertid, at det ikke er saa; der kan antages en anden 
forklaring, selv om den, kanske paa grund af min forudfattede mening, 
forekommer mig kranglet og kunstlet og derfor usandsynlig. 
Det er særligt botanikerne, der har gjort indvendinger mod Weismanns 
teori. Det er allerede i begyndelsen af denne artikel blit omtalt, at et blad 
af en begonia, naar det lægges paa eller i fugtig jord, kan frembringe en 
hel ny begoniaplante, der sætter blomst og frugt. Lignende fænomener 
findes der mange af i planteverdenen. I slige tilfælde maa altsaa bladet 
eller en del af legemsvævet, der ifølge Weismann, er saa vidt forskjelligt 
fra avleplasmaet, dog indeholde dette sidste, thi ellers kunde det ikke 
frembringe nye frugter, der indeholdte avleplasma og er istand til at frem¬ 
bringe nye planter. Der kan altsaa neppe findes en saa skarp grænse, 
som af Weismann paastaat, mellem avleplasma og legemsvæv; bota¬ 
nikerne mener at kunne paavise, at der tvertom findes jævne overgange 
dem imellem, saaledes at for planternes vedkommende holder det ial- 
fald ikke stik, at der er en skarp grænse mellem avleplasma og 
legemscellerne; hver enkelt af disse sidste indeholder i mange tilfælde 
elementer til deraf at opbygge et helt nyt planteindivid med alle dets 
organer og sluttelig nye kjønsceller. Ogsaa de tidligere omtalte for¬ 
hold med hydroider og ledorme, der kan skjæres i stykker, af hvilke 
hvert enkelt igjen vokser ud til et helt dyr, synes at tale sterkt mod 
Weismanns skarpe skjelnen mellem avleplasma og legemsceller. 
For videre at kunne forstaa, hvorledes Weismann tænker sig de 
forskjellige smaadele, der repræsenterer de forskjellige arvelige eien- 
dommeligheder, fordelte og anordnede i kjønscellerne, maatte man 
