10 
barder og baglemmer. Der er dog et tilfælde, der synes mig vanskelig 
tilgjængeligt for en forklaring efter Weismanns teori, og det er følgende: 
Naar man i det nordlige Norge saar korn fra sydligere egne, opnaar dette 
under de korte, men lyse sommere der nord en hurtigere udvikling og 
modning end sydpaa, og bruges saa igjen det hurtigt modnende korn 
nordfra som saakorn sydpaa, saa beholder det gjennem flere aar sin 
evne til at modnes tidligere. Efter Lamarck-Darwins teori skulde 
dette skyldes Nordens uafbrudte lys dag og nat, der virker gunstigt 
og befordrende paa planternes udvikling, og virkningen af dette afsættes 
da i frøene, saa at disse, om de føres tilbage til steder med mørkere 
nætter, endnu en tid udvikles hurtigere. Dette synes at vise de ydre 
forholds indflydelse paa planterne og de deraf resulterende forandrin- 
gers arvelighed. Dette synes ialfald mig at være den enkleste for¬ 
klaring paa fænomenet. Efter Weismanns teori maatte man gaa ud 
fra, at selv paa sydligere bredder udvikles og modnes ikke alle korn 
i samme tid; flyttes de nu nordpaa vil de korn, der udvikles og 
modnes snarest klare sig bedst i de korte sommere, og de vil levere 
det største afkom, som altsaa alle vil ha et avleplasma, der lar dem 
udvikles hurtigt, og efterhaanden vilde der kun bli tilbage de avle- 
plasmaer, der frembragte planter egnede for den breddegrad, hvor 
kornet dyrkes. Men man maatte videre anta, at der dog blev tilbage 
nogle elementer af det gamle avleplasma, der betingede en langsom¬ 
mere udvikling, og at disse elementer igjen kom til sin ret, naar 
kornet igjen saaedes paa en sydligere breddegrad. Hertil maatte de 
forresten ha yderst smaa chancer, da de jo maatte være tilstede i et 
yderligt mindretal, og man kan vanskelig anta deres udviklings 
mulighed paa en sydligere breddegrad, med mindre de naturlige for¬ 
hold her understøttede dem, men isaafald vilde man ha de ydre for¬ 
holds indvirkning paa avleplasmaet, hvad Weismann bestemt afviser. 
Der er forresten, saavidt jeg ved, ikke anstillet forsøg til belys¬ 
ning af spørgsmaalet, og slige forsøg vilde være meget ønskelige. 
Man kunde jo saa ud et vist antal korn sydfra etsteds nordpaa og 
kontrollere hvert enkelt korns udviklingstid. Hvis denne blev ens 
eller temmelig nøiagtig ens for alle korn, saa maatte det bli høist 
usandsynligt, at det var den oprindeligt tilstedeværende forskjel i saa- 
kornene, der var bestemmende for udviklingstiden. Blev det derimod 
kun enkelte eller et faatal af de udsaaede korn, som udvikledes hur¬ 
tigt under den nordligere bredde, vilde dette tale for forklaringen å 
