paa grand af opøvelsen hos forældrene endnu breflere haler end disse, 
og saa videre gjennem mange gener ationer. Samtidig har de faat 
mindre og mindre brug for baglemmerné, • og denne mangel paa brug 
har medført, at baglemmerne er blit mindre godt repræsenteret i avle¬ 
cellerne og som følge heraf mindre udviklede hos efterkommerne. 
Paa dette vis er baglemmerne tilslut som følge af mangel paa brug 
ganske svundne, mens halen tværtom ved brug er blit udviklet 
til det kraftige svømmeredskab, den nu er. Ved denne forklaring er 
altsaa antat, at følgerne af brug og ikke brug har indvirkning paa 
avlecellerne og som følge heraf nedarves. 
Weismanns forklaring paa dette samme fænomen er følgende: 
Der optrær stadig som følge af blandingen af avleplasmaer fra 
far og mor en hel del variatiorier i de frembragte individer. Har nu 
disse organer, der paa grund af forandret levevis blir unyttige, saa 
vil de individer, der har disse organer mindst udviklede, ha en fordel 
for dem, der har dem mere udviklede; de første vil ved at forplante 
sig skaffe avleplasma, hvori de unyttige organer er mindst repræsen¬ 
teret; da nu endvidere denne repræsentations trivsel i avleplasmaet er 
afhængig af dettes øvrige indhold. idet der ogsaa inden de enkelte 
celler er kamp mellem dens enkelte dele om næring og udvikling, saa 
vil de svagt repræsenterede dele i denne kamp trække det korteste 
straa og saaledes bli mindre udviklet, mens de kraftigste dele af avle¬ 
plasmaet vil vinde i udvikling; følgen heraf er, at de svagt repræsen¬ 
terede organer kun vil udvikles endnu ufuldstændigere end hos avlerne, 
altsaa i dette tilfælde hvalerne§ bagfødder. Omvendt altsaa med de 
organer, der er til nytte for individerne, i tilfælde altsaa barderne og 
halefmnen. 
Forskjellen mellem disse to forklaringer er altsaa den, at efter 
den første er det brug eller ikke brug af organerne, hvis virkninger 
blir repræsenteret i kjøns- eller avlecellerne og saaledes nedarves, mens 
det efter Weismanns opfatning er avleplasmaet, der først forandres og 
frembringer de mere eller mindre vel udviklede organer. Der fordres 
en noksaa anstrengt tænkning for at fastholde denne forskjel, men den 
er nødvendig for at kunne forstaa betydningen af Weismanns teori. 
Jeg anser det for unødigt at belyse den med flere eksempler, da det 
i denne fremstilling kun gjælder om muligens at gjøre forskjellen klar, 
og den springer ganske godt i øinene med det valgte eksempel. Man 
faar nemlig herved samtidig en fremstilling af, hvad det er, der 
