3 
paa det. I det følgende skal jeg nu forsøge paa at fremstille de 
yigtigste forklaringsmaader, der er blit fremsatte; det vil fordre megen 
opmerksomhed af læserne at følge med, thi det siger sig næsten selv, 
at forklaringsforsøgene maa være noksaa intrikate, naar det, der skal 
forklares, er saa mangfoldigt; jeg skal gjøre mit bedste for at gjøre 
sagen saa forstaaelig som mulig, og skulde det skorte læseren paa for- 
staaelse, saa vil dette kanske delvis skyldes mig. 
Darwin var den første, der forsøgte at opstille en teori til for¬ 
klaring af arvens fænomener; han kaldte sin teori Pangeneseteorien og 
betegnede den som en foreløbig teori, idet han var klar over, at den 
ikke vilde bli erkjendt gyldig eller tilfredsstillende for alle tider. 
Hans teori er da den, at alle celler i kroppen kan afgi og virkelig 
afgir yderst smaa dele, der saa at si repræsenterer dem; disse smaa 
dele kaldte han „gemmules“, hvad der vanskeligt lar sig oversætte, men 
som vi nogenlunde kan betegne med et andet fremmed ord som kim. 
Disse kim maa nu tænkes umaadeligt smaa og desuden levende, saa 
de igjen kan dele sig og formere sig. Naar nu en enkelt organisme, 
der kun er en celle, deler sig, saa blir, som før nævnt, hver halvdel 
lig avleren. En slig celle skulde nu ogsaa kunne afgi en eller flere 
kim, der vilde være istand til at dele sig, formere sig og danne en 
lignende celle; hvis cellen bestod af to vel adskilte og karakteristiske 
dele, maatte hver af disse dele afgi kim for at danne en nj 7 celle. 
Ved de mere sammensatte organismer, der bestaar af mange 
celler, afgir hver af disse kim, der kan cirkulere i hele organismen 
eller, følgende en særlig gjensidig tiltrækning, samle sig i celler, der 
blir kjønscellerne eller avlecellerne. Hos mange lavere planter og dyr 
findes disse kim ogsaa foruden i avlecellerne spredte omkring i krop¬ 
pen, og derfor kan de formere sig ved knopper, rodskud, stiklinger 
eller endog ved et blad; tar man bladet af en begonia og lægger det 
paa fugtig jord, vil det skyde rødder og sluttelig frembringe en hel 
ny bégoniaplante, der sætter blomst og frugfc. I bladet maa der alt- 
saa ha været repræsentanter for alle dele af en begonia, eftersom det 
har været istand til at frembringe dem alle. En del botanikere for¬ 
sikrer, at det samme kan gjøres med alle planter, forudsat at bladet 
er ungt og saftrigt. Ligesaa forholder det sig, naar afskaarne dele, 
hale eller ben af et krybdyr, eller af en regnorm vokser ud igjen; i 
den gjenværende del findes kim, repræsenterende den afskaarne, og 
