52 
meget høie bjerge ofte frembringer de bekjendte symptomer paa bjerg- 
sygdom. Disse fænomener kan være af stor vigtighed for lægen, 
hvilket en iagttagelse af dr. Egger viser. Svge, lidende af anåmi, 
som kun besad 3y 2 og 4 millioner blodskiver i kubikmillimeteren tog 
ophold i Arosa, og efter nogle maaneders ophold her steg antallet til 
5.8 og 7.4 millioner; ved tilbagekomsten til Basel, sank i begyndelsen 
antallet raskt, dog knn til det normale antal, nemlig 5—5y 2 million, 
saaledes at de hermed var befriet for sin blodfattigdom. 
Merkværdig nok bevirker ogsaa opholdet i et søklima en lignende 
stigning af blodskivernes antal, hvorvel livsbetingelserne her er ganske 
modsat høilandets. Som bekj endt tiltager under søklimaets indflydelse 
legemets varmetab, og appetiten, legemets afsondringer og vegt tiltager; 
dette betinger et forhøiet forbrug af surstof, og dette kan ifølge R o 11 e t s 
erklæring øve en lignende pirrende indflydelse paa de bloddannende 
organer, som den vanskeliggjorte surstofoptagelse ved aandingen i et 
høideklima. Til disse iagttagelser, saavelsom til forandringerne i blodet 
efter aareladning, knytter Kollet en del meget interessante bemerk¬ 
ninger over regenerationsvirksomheden i blodet, paa hvilken vi dog 
her ikke kan gaa ind. 
Vi vil nu beskrive den anden formbestanddel i blodet nemlig de 
farveløse eller hvide blodlegemer. 
De farveløse blodlegemer adskiller sig fra de røde blodskiver ved 
sin mangel paa hæmoglobin, sin mangfoldig vekslende størrelse og 
form, og desuden derved, at de altid besidder alle en celles egen- 
skaber d. v. s. bestaar af kjerne og protoplasma — eller cellekrop. 
Til de mest fremtrædende egenskaber ved de fleste farveløse blod¬ 
legemer hører den egenskab, at kunne forandre saavel 
form som plads og den evne at kunne optage frem¬ 
mede legemer i sit indre. Kaa grund af den første egenskab 
kalder man dem ogsaa vandreceller, og paa grund af den sidste 
egenskab betegnes de som ædeceller eller phagocyter. 
Den fulde bevægelighed viser de farveløse blodceller hos de varm- 
blodige dyr kun ved blodets temperatur, hvorvel man ogsaa ved almin- 
delig temperatur kan erkjende formforandringer. Af denne grund 
egner de hvide blodlegemer hos de koldblodige dyr sig bedre til 
undersøgelse. 
Betragter vi en farveløs blodcelle f. eks. hos en frosk under 
mikroskopet i længere tid, saa ser vi følgende: Eørst har den en 
