63 
iagttagelser fra St. Petersburgs observatorium i tidsrummet fra 1873 
til 1889. Naar nu stillingen af de enkelte planeter sammenlignedes 
med gangen i de jordmagnetiske værdier, saa kunde der virkelig spores 
en tydelig indflydelse fra de 7 store planeter, og det saavel paa vær- 
dien af den gjennemsnitlige deklination som paa de daglige bevægelser 
af magnetnaalen. Paa forbaand var det videre sandsynligt, at plane- 
terne ikke allesammen virkede paa jordmagnetismen i samme retning, 
at altsaa ikke deres egen magnetiske akse pegede i samme retning. 
Hvis det nemlig havde været tilfældet, saa maatte der i 1881—82 
kave vist sig ualmindelig store afvigelser i jordmagnetismen, fordi 
planeterne Mars, Jupiter, Saturn og Neptun paa den tid netop stod i 
opposition med jorden. Nogen saadanne anomalier viste sig imid¬ 
lertid ikke. 
Det i høi grad merkelige enderesultat førte til den antagelse, 
at planeternes magnetiske akser ikke havde samme retning, men efter 
deres rækkefølge var afvekslende modsat rettet, saaledes at den mag¬ 
netiske akse i Mercur pegede med sin sydende nordover, i Venus 
sydover, i Jorden nordover, i Mars atter sydover o. s. v. Mercurs ind¬ 
flydelse blev ganske specielt godt undersøgt, og herved viste det sig, 
at den forholdt sig anderledes end de andre planeter; mens nemlig 
disse influerer mest paa de daglige variationer i deklinationen, naar 
de er nærmest jorden, saa er det mod satte tilfældet med Mercur, der 
virker sterkest, naar den er længst borte fra Jorden. 
Prometheus. 
Frossen jord bu nd. Det er visselig „Naturen“s læsere bekjendt, 
at der rundt hele jorden i de nordlige egne findes et bælte, hvor jord- 
bunden stadig er frossen, ofte ti] et meget' betydeligt dyb. Mest 
bekjendt i saa henseende er Sibirien, hvor paa enkelte steder saalangt 
syd som søndenfor den 60de breddegrad, jorden aldrig tør mere end 
nogle faa fod ned. Mindre bekjendt turde det være, at saadan fros¬ 
sen jordbund ogsaa forekommer i Norge og det under forholdsvis syd¬ 
lige bredder. Selvfølgelig er disse steder at tinde i betydeligere høider 
over havet; men de evig sne- eller isdækkede steder er naturligvis 
ogsaa. undtagne. Paa Dovrefjeld har jeg paa flere steder fundét 
myrer, som var frosne i et dyb af 1—2 fod og det saa sent paa 
aaret som i den sidste halvdel af august maaned, saa jeg er tilbøielig 
til a.t tro, at de vanskelig senere kan tø op. De frosne steder var altid 
bedækkede med torvmos (syhagnum), mens græsbevoksede myrer var 
optøede, ja der kunde endog midt i den sidste sort græsbevoksede, 
optøede myrer findes smaa holmer eller større tuer, som var frosne og 
da altid torvmosdækkede. Pænomenet er saaledes tydeligt nok at 
sætte i forbindelse med inostorvens daarlige varmeledningsevne, der 
ikke tillader solvarmen at trænge ind. Et tørt klima hindrer vistnok 
ogsaa isen i at tø op; paa Hardangervidda har jeg saaledes blot 
truffet frosne myrer paa et par. steder, og det under saadanne om- 
stændigheder, at de sandsynligvis vilde tø op senere paa sommeren. 
Det vilde være af interesse om folk vilde give agt paa dette forhold; 
en sterk stav er ofte nok til at skaffe rede paa det. A. D. 
