Vor kundskab om jordens form og størrelse. 
Erhvervelsen af vort kjendskab til jordens form og ndmaalingen 
af dens størrelse hører til en af den menneskelige forsknings store 
seire og smukkéste triumfer. 
De første, som begyndte at tænke over jordens stilling i verdens- 
rummet, var de joniske naturfilosofer, der levede i det 6te 
aarhundrede f. Kr. Det var jo rimeligt, at dette problem maatte til- 
drage sig disse fremragende mænds opmerksomhed under deres astrono¬ 
miske og kosmiske studier, under hvilke de kom frem til erkjendelsen 
af, at sol og maane var kloder. Disse anskuelser vakte forøvrigt for¬ 
bitrelse, da de rokkede ved folkets tro om at disse himmellegemer var 
de guder, som H o m e r og andre digtere havde rorherliget 1 ). 
Den mand, der i oldtiden nævntes som den første geograf, var 
netop en mand af den joniske skole, nemlig Anaximander, der 
levede omkr. aar 550 f. Kr. 
Jorden var efter de joniske filosoters mening en rund skive, som 
oprindelig havde ligget i samme plan soia verdenskuglens ækvator 
(den saakaldte sphcerct parallela), men senere havde faaet en helding 
mod syd (sphæra obliqua, fig. 8 og 9). 
Efter nogles mening var dette fremkommet, forat jorden skulde 
kunne faa nyde godt af de vekslende aarstider. De havde altsaa en 
anelse om jordaksens helding mod ekliptiken og virkningerne heraf. 
9 Jvfr. Sokrates’s forsvarstale kap. 14: — — — tror jeg altsaa ikke 
engang, at solen og maanen er guder, saaledes som alle andre mennesker tror? 
Meletos: Nei, ved Zeus, I dommere, thi han paastaar jo, at solen er en 
sten og maanen jord! 
Sokrates: Tror du, det er Anaxagoras, du anklager? — — — 
Anaxagoras, en af de merkeligste af de joniske filosofer blev ogsaa for¬ 
vist fra Athen paa grund af sine meninger. 
„Naturen u 
5 
