80 
Peckham cirkellormede huller omtrent 6 tommer i diameter, hvoraf der 
udkastedes fuldstændig flydende bitumen eller bergtjære. Tjæren var 
glinsende sort og syntes kun at indeholde meget smaa mængder 
mineralsubstantser. Efter arbeidernes ndsagn skal saadanne huller 
(blowhole) forekomme temmelig hyppig paa søen saavelsom ellers paa 
øen. Hullerne er saa langt fra hverandre, at man vanskelig kan 
tænke sig en indre sammenhæng mellem dem. 
Paa Nugents tid synes det at have været forbundet med risiko 
at betræde midten af søen, og en anden meget troværdig iagttager, 
M a nr oss (1855), meddeler, nær midten at have seet flere steder, 
hvor asfalten gav efter under fødderne; hvis man blev staaende der 
et kvarters tid, vilde man sandsynligvis synke i til ankelen og tilsidst 
maaske fuldstændig opsluges af asfalten. Saa slemt er det ikke nu. 
Peckham iagttog saaledes en arbeider, som holdt paa med at læsse 
paa en kjærre, og han kunde ikke merke nogetsomhelt til nogen synk- 
ning af overfladen. Nu for tiden er der endog for transportens skyld 
anlagt en skinnegang, der løber i en ring rundt omkring midten af 
søen. Den udgaar fra strandbredden og følger den omtalte krans af 
øer for derpaa at vende tilbage til udgangspunktet. Ved anlægget af 
denne jernbane havde man en del eiendommelige vanskeligheder at 
overvinde. De smaa hovedsagelig af forraadnede organiske masser 
bestaaende øer svømmer nemlig paa asfaltmassen; men træklodse eller 
sammenkoblede palmestammer, som man vilde benytte til sveller, sank 
lidt efter lidt ned i asfalten; man maatte da tage sin tilflugt til de 
store vifteformede palmeblade, hvoraf mange opnaar en længde af 25 
fod. Skinnerne blev lagt ovenpaa disse, og dette har hidtil vist sig 
meget hensigtsmæssigt. Vognene kjører, fuldlastede og sammenkoblede 
fire og fire med en samlet vegt af 8 tons. Peckham kunde ikke, trods 
speciel opmerksomhed, merke spor af synkning under forbifarten af et 
saadant tog. Men alligevel er han overbevist om, at hvis en saadan 
gruppe vogne blev staaende i flere timer paa et sted, saa vilde de 
tilligemed skinnegangen blive opslugt af jordbeget. 
Som allerede antydet, er søens overflade opspaltet i et antal 
flager, eller feldter (area, areola) og minder derfor om rygpantseret af 
en skildpadde. Spalternes anordning saavelsom formen af de enkelte 
feldter har givet anledning til flere forsøg paa en forklaring. Det 
vand, som fylder spalterne, er ifølge Manross klart, rent og berømt 
som det bedste i omegnen, hvorfor de vandhentende kvinder i milevid 
