rygrad, ser man straks af den energi, hvormed de i et øieblik borer 
sig ned i akvariets sand, saasnart man slipper dem af haanden. De 
gjør det ved hjælp af den elastiske men dog faste rygstreng, der 
passerer igjennem dyrets bele legeme. De stikker da blot den med 
fimrehaar eller tentakler omgivne mund op af sandet og slubrer i sig 
en stadig strøm af vand, der paa engang bringer dyret luft og næring. 
Den sidste bestaar vel udelukkende af mikroskopiske planter (diato- 
méer, desmidiacéer, o. s. v.) og planterester. Næringen fastholdes af 
en slimet kj^rtelafsondring nederst i svælget, mens våndet igjen ud- 
stødes gjennem spalterne ind i en saakaldet peribranchialhule, der 
omgiver bele svælget og som har en for disse og alle nærstaaende 
arter meget karakteristisk bygning. Det forbrugte vand kommer altsaa 
først ned i en slags forgaard og træder tilsidst ud i det frie gjennem 
en liden aabning. Næringen bliver transporteret afsted ved hjælp af 
fimrehaar, der beklæder alle de indre hulheder i dyret. Naar lancet- 
fisken dukker op af sandet for at svømme omkring en kort tid, ser 
man, at den ikke er istand til, som andre fiske, at holde balancen. 
Den „raver“, som man siger, og naar den lægger sig ned paa sandet, 
saa falder den snart om paa venstre snart paa høire side. Dens 
sanseorganer indskrænker sig til en mørk pigmentflek istedetfor øie 
og en liden lugtegrube istedetfor næse. Dyret er i enhver henseende 
en begyndelse, et tilløb til et hvirveldyr, hos hvem rygmarven og den 
begyndende rygrad fremfor alt maa fremhæves. 
I aaret 1866 kom Eowalewskys vigtige opdagelse, at kappe- 
dyrene eller søpungene, som i udvokset tilstand har et gjælleapparat, 
der ligner lancetfiskens og ernærer sig paa den samme passive maade, 
som unger, svømmer frit omkring i våndet og har ligesom lancetfisken 
en rygstreng. Denne taber de imidlertid, naar de sætter sig fast, og 
en cellelosekappe vokser ud. De gjennemgaar altsaa en slags tilbage- 
skridende forvandling. Man vil heraf se, at ampMoxus og søpungene 
danner broen over kløften mellem hvirveldyrene og de hvirvelløse dyr, 
en kløft, der længe ansaaes for uoverstigelig. 
I den nyere tid er der kommet endnu flere bindeled til, nemlig 
to dyr beslegtet til ormene balanoglossus og cephalodiscus, der ogsaa 
er forsynet med en rygstreng. 
Balanoglossus lever i havslammet, hvori den roder omkring. Den 
viser lighed med amphioxus ved at besidde en lignende peribranchial¬ 
hule. Blandt arterne af slegten balanoglossus gives der temmelig store 
