102 
positive har Crookes formet som et aluminiumkors, der, dreiende sig 
om et hængsel inde i røret, ved et stød kan reises op og atter ved 
en let bevægelse kan bringes til at falde. Vi gjør røret meget nær 
lufttomt, reiser korset op og sætter elektroderne i forbindelse med 
induktionsmaskinens poler. Saa snart den elektriske strøm begynder 
at virke, udfolder der sig de samme lysfænomener, som vi nys iagttog. 
B-øret begynder at lyse med det gnlgrønne fluorescenslys. Men paa 
denne lysende gulgrønne bund viser der sig i den ligeover for katboden 
liggende glasllade en mørk skygge af korsets form. Paa dette sted 
fluorescerer glasset ikke. Det er let at overbevise sig om, at denne 
skygge netop bar den form og størrelse, som det vilde bave, dersom 
der i kathoden var anbragt et almindeligt lys. Bringer man nu ved 
Fig. 16. 
et stød korset til at falde, saa begynder øieblikkelig de partier, som 
før var i skygge, ogsaa at fluorescere. 
Hvad lærer nu dette forsøg os? For det første, at det er kathode- 
straalerne, der faar glasset til at fluorescere — dernæst, at 
disse kathodestraal er forplanter sig retlinjet gjen- 
nem rummet netop ligesom det „almindelige a lys, og endelig synes 
det at vise, at katbodestraalerne bge saa lidt kan gjennemtrænge 
aluminium som glas. Det sidste er imidlertid ikke ganske rigtigt. 
Vi skal om et øieblik se, at de dog til en vis grad kan gjennem¬ 
trænge saavel dette som ogsaa andre metaller, men førend vi sætter det 
Crookes’ske rør bort, vil vi endnu gjøre et merkværdigt og lærerigt 
eksperiment. Vi reiser atter korset op, saa at vi paany faar dannet 
en „ skygge u paa det fluorescerende glas, og vi nærmer en magnetpol 
