104 
af naturen er forstaaelse af mekanik. Vi kan overhovedet ikke komme 
længere. 
Crookes søgte det mekaniske grundlag for det, vi kalder kathode- 
straaler, i bevægelser af de luftdele — partikler eller molekyler, kald 
dem hvad man vil — som er blevne tilbage inde i røret. Det er her 
nødvendigt at minde om, at. man i den nyere tid ved en stor række 
undersøgelser og iagttagelser er bleven ledet til at antage, at gas- 
arterne — den atmosfæriske luft til eks. — bestaar af en mængde 
mindste dele, der er i stadig bevægelse. Som gummiballer farer de 
stadig i retlinjede baner gjennem rummet, idet de støder mod hinanden 
eller af rummets faste vægge kastes tilbage som en bal, der træffer 
jorden, og fortsætter i nye men altid retlinjede baner — derved for¬ 
klares gasarternes tryk paa det indesluttende kars vægge, trykkets 
forhold til rumfanget og en mængde andre for gasarterne eiendomme¬ 
lige forhold. Theorien om gasmolekylernes bevægelser — den kine¬ 
tiske gastheori —- er ovorhovedet en af de mest fuldendte, en af de 
smukkeste, som fysikken har at opvise. Nu har vi flere gange seet, 
at det rum, i hvilket kathodestraalerne skal frembringes, ikke maa være 
fuldstændig lufttomt, der maa være en vis mængde gasmolekyler inde- 
sluttet deri, og det er ikke smaa mængder: tænker man sig et lidet 
glasrør med et rumindhold af 5 cm. 3 , i hvilket luften er fortyndet til 
Vsooooooo (en femtimilliontedel) af atmosfæretrykket, saa vil der dog 
endnu være 100 millioner millioner gasmolekyler deri. Nu tænker 
Crookes sig, at disse paa grund af den elektriske spænding ved den 
negative pol slynges ud i rummet i retlinjede baner med hastigheder, 
om hvilke vi ikke kan gjøre os nogen forestilling. Paa grund af det 
forholdsvis ringe antal molekyler i rummet bliver de forholdsvis sjel¬ 
den stansede af andre og naar derfor hen til glasvæggen med sin 
uhyre hastighed og bombarderer denne saa, at den bliver varm og 
begynder at tyse med fluorescerende lys. Hvis man tillige antager 
— saaledes som det i virkeligheden vil være rimeligt — at disse 
molekyler er ladet med negativ elektricitet, saa forklares herved, delvis 
i hvert fald, kathodestraalernes forhold til magneten; thi som bekjendt 
udøver magneter og bevæget elektricitet en gjensidig virkning paa 
hinanden. 
Hypothesen er bestikkende, og den forklarer paa en enkel 
maade de fleste af de iagttagne fænomener, men mere end en hypo- 
these er det ikke, og mange forhold tyder paa, at forklaringen neppe 
