105 
er at søge ad denne vei. Det er overhovedet en kj endsgj erning, at 
fænomener af denne natur, til en vis grad i hvert fald, kan forklares 
dels som retlinjede, fremadskridende, bevægelser af smaadele, dels som 
svingende, undulerende, bevægelser af disse. Som bekjendt antog 
N e w t o n, at lyset netop var en saadan udsending (emission) af lysende 
.smaadele. I virkeligheden lod de fleste af de paa Newt o n’s tid 
kj endte egenskaber ved lyset sig let forklare ved denne hypothese. 
Det er først Foucaulfs og FresneTs undersøgelser i første halv¬ 
del af dette aarhundrede, som direkte beviste hypothesens urigtighed 
og gjorde det i allerhøieste grad sandsynligt, at lyset skjddes en 
vibration af pendelagtig natur — en bølgebevægelse, som man 
pleier at kalde det. Nu i de sidste aartier har Maxwell’s og Heinrich 
Hertz’s geniale arbeider yderligere godtgjort, at lyset og elektriciteten 
i virkeligheden efter deres sande natur tilhører den samme fænomen- 
gruppe, at lyset er en art elektriske svingninger, og at de altsaa 
begge er vibrationer af smaa partikler. Det ligger nær at formode, 
at kathodestraalerne tilhører den samme fænomengruppe, men vor 
kundskab til kathodestraalerne er for indskrænket til, at man i dette 
øieblik kan udtale noget bestemt. Røntgen har ment, at kathodestraa¬ 
lerne ganske vist skulde skyldes vibrationer, men af en anden art end 
lyset. Mens lyssvingningerne — og de elektriske svingninger i det 
hele — foregaar lodret paa bølgens forplantelsesretning, altsaa som 
tversvingninger, saa skulde, mener Røntgen, kathodestraalerne 
være længdesvingninger, saaledes at vibrationerne foregik i 
samme retning som bølgens forplantelsesretning, en form af sving¬ 
ninger, som vi kj ender fra lydfænomenerne. Det er imidlertid, som sagt, 
rigtigst at afvente nye undersøgelser, førend vi opstiller nogen theori 
for disse „straalers“ natur. 
III. 
Der, hvor kathodestraalerne træffer glasvæggen i Crookes eller 
. aluminiumvinduet i Lenards rør, der opstaar nu, som vi alt har set, 
den „ny art af straaler“, X-straalerne, som Røntgen — for at give 
dem et navn — har kaldt dem. 
Lad os undersøge dem lidt nøiere. 
Vi benytter den forsøgsanordning, som vi ovenfor har beskrevet: 
-et Crookes’sk rør, et RuhmkorfFs apparat og accumulatorer, og vi 
anskaffer os desuden en papskjerm, som vi væder med gummi, og 
