111 
saa stor, at menneskene i det hele blir absolut uimodtagelige for disse 
to sygdomme. 
I de senere aar undersøger man denne uimodtagelighed for syg¬ 
domme og dens betingelser meget ivrigt; det er jo ogsaa et spørgs- 
maal af overmaade stor betydning for menneskeheden. Man kan nn 
paa forskjellige maader gjøre dyr uimodtagelige for visse smitsomme 
sygdomme, og denne uimodtagelighed kan i visse tilfælde nedarves paa 
ungerne. Herved er der dog forskjellige torhold, som nærmere maa 
udredes. De smitsomme sygdomme frembringes af mikrober, der 
trænger ind i kroppen; i visse tilfælde kan man gjøre dyr uimodtage¬ 
lige for en bestemt mikrobes virkning derved, at man er istand til at 
gjøre dyrets celler dygtige til at spise op og ødelægge mikroberne, 
naar de trænger ind i kroppen; derved forhindres altsaa sygdom. I 
andre tilfælde tilbereder den indtrængte mikrobe en gift, som dræber. 
Til denne gift kan man i dyrets blod sprøite ind en modgift, der gjør 
den første uskadelig. Forskjellen paa disse to methoder stikker altsaa 
deri, at i første tilfælde er det dyrets celler, dets bygning, der er 
blit saaledes forandrede, at de kan modstaa mikroben ved at dræbe 
den; i det andet tilfælde er det derimod en kemisk proces, et kemisk 
stof, der forgifter, og. et andet kemisk stof, der ødelægger det første. 
Man har nu gjort dyr uimodtagelige mod stivkrampe, der er en 
af de sygdomme, som dræber ved den gift, sygdommens mikrobe frem¬ 
bringer, og har ladt disse dyr avle unger. Det har da vist sig, at 
et han dyr, der er gjort uimodtageligt, ikke har overført denne egen- 
skab paa ungerne, men derimod hun dyrene. For at nu noget skal 
kunne kaldes arveligt, maa det overføres paa ungen med og i slegts- 
produkterne, altsaa sædtraadene fra handyret og egget fra hundyret. 
ISIaar nu handyret ikke kan overføre uimodtageligheden, men kun hun¬ 
dyret, saa er overførelsen neppe arvelig, men maa forklares paa en 
anden maade; og det kan den. Hos hundyret lever ungen under sin 
hele udvikling, og under denne kan den i morens blod indeholdte 
modgift delvis gaa over til ungen, og denne altsaa blive uimodtagelig; 
men dette kan heller ikke i strengeste forstand kaldøs arv, fordi det 
er noget fremmed, der tilføres ungen, efterat den allerede er kommet 
et godt stykke vei i sin udvikling. Den saaledes meddelte uimodtage¬ 
lighed varer heller ikke længe hos ungerne, høist et par maaneder. 
Efter dette skulde det jo se ud som, at vor gamle antagelse om 
arv af uimodtagelighed var fuldstændig slaaet af marken. Der er dog 
