127 
som virker mellem jorden og de denne omgivende legemer. Man kan 
ved forsøg paavise, at der ogsaa mellem de forskjellige legemer paa 
jordens overflade Under en lignende tiltrækning sted. Det er ogsaa 
lykkedes at bestemme størrelsen af denne kraft, samt at udlinde lovene 
for dens virksomhed. Den gjensidige tiltrækning er derfor en kraft, 
som tilkommer ethvert stof. 
At der linder en saadan tiltrækning sted kan man paavise paa 
forskjellig vis. 
Et steds bredde bestemmes, som bekjendt, ved at bestemme 
hvilken vinkel, linjen til stedets zenith o: det pnnkt paa himmelen, 
som træffes af den forlængede lodlinje paa stedet, danner med ækva- 
tors plan. Eoretager man nu en saadan bestemmelse paa sydsiden af 
et fjeld, f. eks. ved B, vil lodlinjens retning være afhængig saavel af 
jordens som af fjeldets tiltrækning paa loddet. Loddet vil drages 
noget ind mod fjeldet og som følge deraf vil lodlinjen komme til at pege 
Fig. 20. 
mod et punkt paa himmelen, som ligger noget søndenfor det virkelige 
zenith; bredden kommer til at angives lidt forliden. Det omvendte vil 
naturligvis blive tilfældet, om man foretager bestemmelsen paa nord¬ 
siden af fjeldet, i punktet C (fig. 20). 
Jordens egenvegt er udcrykt, som ethvert andet legemes, ved 
forholdet mellem dens volum og dens masse. Af disse to størrelser 
•er volumet kjendt med temmelig stor nøiagtighed, og for at finde jor¬ 
dens egenvegt, har man altsaa tilbage at bestemme dens masse. Nu 
■er den tiltrækning, et legeme udøver paa et andet, afhængig af lege¬ 
mets masse saaledes, at jo større massen er, desto sterkere er ogsaa 
-tiltrækningen. Kunde man altsaa bestemme den tiltrækning, et legeme 
•af bekjendt masse udøver paa et legeme sammenlignet med jordens 
tiltrækning paa det samme legeme, saa vilde man kunne løse opgaven. 
Det var dette princip, Maske ly n e og Hutton benyttede sig af. 
Shehallien er et frit liggende berg i Skotland. De fandt nu, at dette 
berg ved sin tiltrækning bevirkede en afvigelse af lodlinjen paa 54". 
