137 
overbevisning, at de væsentlig samler sig omkring maneterne for at 
snappe bort de finere smaadyr, der ialmindelighed tjener maneten til 
næring, og som den med sine talrige, i alle retninger udstrakte giftige 
traade bedøver for derpaa lidt efter lidt ved lijælp af disse at drage 
dem op under skiven. Skjønt fiskeungerne herved berøver maneten 
en del af dens retmæssige føde, beviser de den dog til gjengjæld paa 
samme tid en meget væsentlig tjeneste, der fuldkommen veier op mod 
den fortræd, de volder den paa liin maade. Dette sødyr er nemlig i 
høi grad plaget af et snyltedyr, en liden crustace ( hyperia ), af amfi- 
podernes orden, der ofte i stor mængde ved hjælp af sine skarpe 
klør hefter sig fast overalt paa dens krop og endog æder sig langt 
ind i den geleagtige masse, hvoraf manetens legeme bestaar. Af disse 
for maneten saa besværlige snyltedyr fandt jeg altid et eller flere 
stykker i maven paa de største fiskeunger. Dette merkelige forhold 
mellem maneterne og fiskeungerne er dog ikke ganske uden fare for 
de sidste, skjønt det vistnok i endnu flere tilfælde frier dem fra større 
fiskes efterstræbelser. Ved at komme for nær ind under manetens 
skive kunde disse fintbyggede smaaskabninger let blive indviklede i 
dens giftige traade og herved omkomme. Virkelig fandt jeg ogsaa 
en gang en temmelig stor skreiunge, som paa denne maade liavde 
maattet bøde med livet for sin nærgaaenhed.“ 
Saavidt Sars. Foruden under brændemaneten holder torskeyngelen 
sig ogsaa under den almindelige manet eller vandmanden (aurelia 
aurita). Den opholder sig under maneterne i omtrent en maaneds tid 
og er ca. 4 maaneder gammel, naar den forlader disse. Yngelen har 
paa dette stadium en længde af 40—50 mm. Den ligner nu i formen 
den voksne fisk, kun farven er forskjellig, den har nemlig langs 
siderne flere rækker rødbrune, firkantede pletter, som stikker vakkert 
af mod kroppens lyse bundfarve. Hvad der ikke mindst bidrager til 
at gjøre disse fiskeunger til nogle af de vakkreste, som vi kjender, 
er det sølv- og guldglindsende skjær, hvori saavel hodet som siderne 
straaler. Naar torskeyngelen har forladt maneterne, begiver den sig 
ind under land og holder sig nu en tid lang i tarebæltet. Herfra 
siger den efterhaanden ud paa stadig dybere vand, indtil den, naar 
den er aarsgammel, søger ud paa eggen udenfor kystbankerne. Her 
