189 
den hidtil opretholdte kemiske ligevegt. Det er jo umaadelige kvanti¬ 
teter kul, der saaledes paany kastes ind i kredsløbet. 
Dette høivigtige spørgsmaal kan man, som nedenstaaende korte- 
regnestykke viser, trøstig besvare med nei. 
I aaret 1894 ansloges hele jordens kulproduktion til omtrent 546 
millioner tons. Naar nu denne, efter vore begreber, uhyre kulmængde: 
paa engang brændte op, saa vilde den under forudsætning af, at 1 
ton stenkul indeholder 800 kg. kul, levere noget over 1 600 millioner; 
tons kulsyre, med et indhold af over 448 millioner tons kulstof.. 
Hvorvel denne mængde. ved første øiekast synes umaadelig stor, saa* 
er den dog forsvindende liden mod den samlede kulsyremængde i 
luften. Som bekjendt beløber kulsyremængden i luften sig til 0.04 
volumprocent; antager man, at jordens atmossfære veier 5 000 billioner 
tons, vil denne i og for sig minimale kulsyremængde, dog have en. 
vegt af 3 billioner tons med et kulstofindhold af 800 000 millioner 
tons. Disse 448 tons kul, der om aaret sendes ud i atmossfæren, vil 
svare til en tilvekst i kulsyremængden paa 0.056 pct. Dette vilde 
øge luftens midlere kulsyregehalt fra 0.04 til 0 040 022 volum pct.,. 
altsaa en differents, som ingen kemiker vilde være istand til at paa- 
vise, og selv om man paa en dag vilde tage hele jordskorpens indhold 
af magnetkis og svovlkis, deraf udvinde svovlsyre og saa neddyppe 
alt, hvad der findes af dolomiter og kalkbjerge paa jorden deri, saa 
vilde efter et udsagn af professor Winkler, den bekjendte Frei- 
burger-kemiker, den uhyre mængde kulsyre, som da vilde udvikle sig, 
vækblæses af vinden og sporløst forsvinde i lufthavet. 
Stenkullets forbrændingsprodukter bestaar imidlertid ikke af kul¬ 
syre alene, thi kolstoffet er istand til at indgaa to forskjellige for¬ 
bindelser med surstof, hvoraf den ene, kuloxydgasen, ved forbrænding 
kan overføres til kulsyre. 
Bliver kulstoffet under forbrændingen straks forvandlet til kul¬ 
syre, saa taler man om en fuldstændig forbrænding, mens. 
vi som en ufuldstændig forbrænding betegner dannelsen af kuloxyd, 
altsaa et forbrændingsprodukt, der kan oxyderes høiere. 
I de almindelige ovne foregaar begge processer samtidig ved siden 
af hverandre. Sædvanlig antager man, at kullet forbrænder til kul¬ 
syre, naar der er tilstrækkeligt surstof tilstede, mens kuloxyd danner 
sig ved utilstrækkelig tilførsel af surstof. 
Luftens forskjellige indflydelse kan vi meget godt studere, naar- 
