148 
værste af vore tægearter, nemlig den her hos os ganske almindelige 
bladbille chrysomela populi. Denne forøvrigt ganske vakre billeart 
lever baade som larve og fuldt udviklet insekt paa og af bladene af 
aspetræet (populus tremula ), uden at den dog under normale omstæn- 
digheder foraarsager nogen væsentlig skade. Dens stinkende egen- 
skaber viser sig især sterkest fremtrædende paa larvestadiet, og stan¬ 
ken aftager med den fremadskridende udvikling, saa at den tilslut hos- 
den fuldt udviklede bille knapt bliver merkbar (se fig. 22). 
Chrysomelalarverne ligner i sin legemsbygning nok saa meget de 
bekjendte mariebønslarver. Farven er gulhvid, og langs den fede- 
klæbrige krops overside findes to noget sidestillede rækker sorte vorte- 
agtige ophøininger, der er fordelt paa de 2 bagre brystringe og de 7 
forreste bagkropringe, et par paa hver. 
a b c 
Fig. 22. a. Chrysomela populi. b. puppen, c. larven. 
Det er som sagt paa aspetræernes løv, at disse larver lever, og; 
paa steder, hvor denne træart findes — og især i yngre bestand — 
kan man derfor jevnlig træffe dem, og det undertiden i slige mængder, 
at luften omkring de mest angrebne steder bliver ganske opfyldt af 
den stank, larverne udbréder. Vi skal betragte nogle af disse larver 
og se, om vi kan komme paa det rene med stankens aarsager og 
dens virkning og hensigt. Selv de ubehageligste ting bar, naar vi ser 
nøie til, ofte sine interessante sider; saaledes ogsaa ber. Betragter 
vi — som sagt — nogle paa bladpladerne omkrybende chrysomelalarver, 
saa vil vi lægge merke til, at hver gang de enten selv indbyrdes 
berører binanden, eller de pludselig støder mod en fremmed gjenstand, 
fremtræder der paa hver af de vorteagtige ophøininger en klar vædske- 
draabe, der dog om nogle faa øieblikke atter forsvinder, naar berø- 
