156 
skøiteløber paa isen de nøiagtigste og ofte vanskeligste kurver saaat- 
«ige mekanisk, uden at hans vilje stadig behøver at vaage over dem. 
Der findes altsaa intet umuligt i den tanke, at en lignende forandring 
kan være foregaaet med selvlemlæstelsen i løbet af udviklingen. 
Flydende luft. 1 ) 
Forvandlingen af de saakaldte permanente gasarter i vædskeform 
-er en af det nittende aarhundredes største resultater paa fysikens 
omraade. Selv de vældigste dampmaskiner var ikke istand til at frem¬ 
bringe et tryk, stort nok til at kondensere surstoffet, kvælstoffet eller 
luften, der som bekjendt er en blanding af disse to, i vædskeform. 
Det er først som følge af Andrews klassiske undersøgelser, at man 
ær kommet efter, at der for enhver gasart eksisterer en bestemt tem¬ 
peratur, den saakaldte kritiske temperatur. Forat faa gasen til at 
antage vædskeform, er det absolut nødvendigt at afkjøle den under 
denne temperatur. Det er altsaa først ved samtidig at anvende sterkt 
tryk og sterk af kjøling, at man kan faa disse saakaldte permanente 
gasarter flydende. Cailletet var den første, som løste problemet. 
Hans temmelig ufuldkomne methode blev dog senere forbedret, indtil 
■endelig den engelske kemiker D e w a r under anvendelse af de mest 
storartede midler bragte methoderne til den yderste grad af fuldkom- 
menhed. 
I en mindre meddelelse har „Naturen“ allerede engang før om¬ 
talt Dewars forsøg, uden at man dog heraf fik nogen virkelig fore¬ 
stilling derom. 
I besiddelse af midler, som kun yderst sjelden staar til en natur- 
■forskers disposition, har Dewar indrettet et maskinanlæg til samtidig 
af kjøling og sammenpresning af de permanente gasarter, et anlæg, 
imod hvilket alt lignende hidtil præsteret er noget ubetydeligt legetøi. 
Her skal ikke tales videre om dette anlæg, der er et resultat af den 
mest fuldendte ingeniørkunst og de rigeste pengemidler. Her kan 
uhyre gasmængder sammentrykkes, saa at man f. eks. kan fremstille 
flydende luft i litervis, mens der tidligere kun har været tale om nogle 
x ) Af dr. Otto Witt i „Prometlieus“. 
