Noget om diatomacéer og havstrømme. 
For en stor del af „Naturen“s læsere vil det vistnok være ube- 
kjendt, hvad diatomacéer er, og jeg anser det derfor nødvendigt a.t 
forndskikke den oplysning, at de er 'encellede, mikroskopiske organis-- 
mer, som danner en fra alle andre skarpt afgrænset og ydersc formrig 
gruppe, saa formrig, at det for nærværende kjendte antal turde 
beløbe sig til 3 eller 4 tusen arter. Disse organismer findes snart 
sagt overalt, hvor der ikke savnes tilgang paa klart vand. De lever 
i mængder paa Chimbarazos og Spitsbergens snemarker saavel som i 
varme kilder, ved oceanernes kyster lige fra overdåden og saa dybt 
ned, som lyset kan trænge,' saa vel som nde i de store verdenshaves 
vandmasser. Hvert slags vand har sine eiendommelige former. De 
pelagiske er ved sine organisationsforhold totalt forskjellige fra litoral- 
formerne. De varme have huser andre former end de kolde polarhave. 
Hvorhen hører nu disse organismer? En del arter har evne til 
at bevæge sig, og ældre mikroskopici henførte dem uden videre til 
dyreriget, hvor de indordnedes under infusionsdyrene. Hu henregnes 
de med rette til vekstriget, blandt de encellede alger. Det er for- 
underligt, at saa faa botanikere ex professo har skjænket denne store 
og formrige gruppe noget mere end en flygtig opmerksomhed. Jakob 
A g a r d h var paa sin tid en banebryder ogsaa paa dette omraade og 
fulgtes af algologen Khtzing, hvis store monografi „Die kiesel- 
schaligen Bacillarien oder Diatoméen u , som blev publiceret i 1844, 
var det sidste betydelige arbeide indenfor diatomacéliteraturen, som 
blev udgivet af en botaniker ex professo. Omraadet har siden været 
overladt til specialister af forskjellige slags, f. eks. presterne William 
Smith, forfatteren til det epokegjørende arbeide „British Diatomacée‘‘, 
Adolf Schmidt, udgiveren af det store pragtverk „Atlas der 
„Naturen“ f f 
