163 
modsætning til almindelige plantecellers grønne kromatoforer, med en eien¬ 
dommelig, glinsende gulbrun farve. Disse kromatoforer indeholder dog, 
tiltrods for den brune farve, klorofyll, og har samme funktion som 
andre plantecellers grønne, nemlig den, at medvirke under assimilationen. 
Kromatoforerne hos diatomacéerne ligger ind til plasmaets hudlag, 
dels som en eller to, hele eller fligede, skiver, dels som mere 
•eller mindre talrige korn. Med hensyn til kromatoforerne stemmer 
diatomacéerne overens med en anden formrig og skarpt begrænset 
gruppe af encellede organismer, nemlig cilioflagellaterne , som dog 
forøvrigt er diatomacéerne meget ulige. 
Det for diatomacéerne mest eiendommelige er cellens ydre bedæk- 
ning, som udgjøres af et panser af kiselsyre, omtrent af samme sort 
,som i mineralet kalcedon. Dette panser bestaar af to skal, forenede 
ved et tyndere parti af en anden bygning end det egentlige skal, og disse 
partier forenede udgjør den saakaldte bindehinde (fig. 24). Det ene skals 
bindehinde griber nemlig over det andet, omtrent som laaget paa en 
almindelig pilleæske. Kiselskallene er, med uendelige variationer, 
pryde de med lister, fremspringende paa indsiden, eller smaa hulheder i 
skalsubstansen, saaledes ordnede, at de gjør diatomacéskallene til de 
vakreste objekter, man kan betragte under mikroskopet. De har ogsaa 
altid været mikroskopi-dilettanters fryd og glæde. Hos en del former 
■er strukturen ualmindelig fin, saa at den kun kan iagttages ved hjælp 
af nutidens ypperste objektiv, og der er ikke tvil om, at nutids- 
mikroskopenes store fuldkommenhed har hængt sammen med de rige 
dilettanters stadige krav til altid bedre og bedre linser (fig. 25—28). 
Hos det store flertal af arter er kiselskallene saa bestandige, at 
•de bibeholdes uforandrede i fossil tilstand. Hele bjergmasser, for en 
■stor del dannede af diatomacéskal findes f. eks. langs Amerikas 
Atlanterhavs- og Pacifik-kyst, paa Ny Zealand i Ungarn o. s. v. ja 
endog paa nærmere hold. Under Berlin og omkring Elbens nedre løb 
findes i betydelig udstrækning og mægtighed en hvid let jordart, som 
udføres til brug ved dynamitfabrikation og andre gjøremaal. I Norge 
findes lignende afleiringer ved Stavanger. Gytje, som afsætter sig, 
saavel i ferskt som i salt vand, bestaar for en stor del af diatomacé- 
-skal. I større eller mindre mængde, forekommer disse skal endog i 
lere, og det er klart, at de kan give geologerne vigtige oplysninger 
om afleiringernes natur. Mangen en lere, som ved flygtig undersøgelse 
knapt viser spor af diatomacéer, kan give en rig høst af mikrofossiler, 
