165 
fatningen af de organismer, som lever svævende i våndet. Endnu er 
kjendskaben til plankton-diatomacéerne temmelig ufnldkommen, men 
saa meget kan med fuld sikkerhed siges, at idetmindste en del arter 
forekommer kun indenfor visse gebet. Ishavet, Atlanterhavet, det 
indiske hav og Sydpolarhavet huser sine egne karakteristiske arter, 
hvoraf det tydeligt fremgaar, at studiet af plankton-diatomacéerne maa 
blive af største vigtighed for kundskaben om vandmassernes flytning i 
oceanerne og de vil følgelig give vigtige oplysninger for fiskerierne. Som 
eksempel paa de pelagiske formers udbredelse og afhængighed af 
vandmassernes salthed o. 1. vælger jeg Østersøen, hvis plankton nylig 
er blevet undersøgt. Dette indhav har paa forskjellige steder forskjellig 
saltgehalt, og denne markeres ved særskilte organiske former. Den 
nordlige del af Østersøen fra Torneaa til Aalandssiden har en salt¬ 
gehalt af 3 til 5 pro mille og viser sig som et fra den øvrige Østersø 
adskilt bekken, som udmerker sig ved en diatomacée, Chcetoceivs 
bottnicMS, som kun optræder tilfeldigvis sydpaa. Omraadets sydlige 
halvdel, fra Aaland nordover, "hvor saltholdigheden er 5 pro mille, 
udmerker sig ved en anden diatomacée Coscinodiscus balticus, som 
ikke gaar sydligere, i det mere saltholdige, eller nordover i det mindre 
saltholdige vand. Søndenfor Aaland, hvor saltgehalten gaar op til 6 
eller mere pro mille, optræder en ny diatomacée Cliætoceros danicus. 
De smaa forskjelligheder i saltholdigheden, muligens ogsaa tempera¬ 
turen, viser saaledes i Østersøen en afgjort indfiydelse paa de der 
forekommende organismers trivsel, og vi kan deraf slutte, at forholdet 
maa være det samme i de store verdenshave, samt at plankton- 
diatomacéerne kan levere vigtige oplysninger om ophavet til strøm¬ 
menes vand. 
Men ogsaa paa en anden maade kan man ved hjælp af diatoma- 
céerne opnaa kjendskab til strømmens retning, nemlig gjennem drivis, 
og det er dette, som har foranlediget denne artikel. 
Da Nordenskiolds-ekspeditionen med „Vega u naaede Asiens nord¬ 
østre hjørne, hindredes reisen af drivis i nærheden af kap Wankarema. 
En af ekspeditionens deltagere, prof. Kj e 11 man, iagttog da paa drivis- 
feltet grunde vandansamlinger og paa disses bund et slam, som han 
indsamlede og leverte mig til mikroskopisk undersøgelse. Dette 
materiale viste sig at indeholde et forbausende stort antal arter af 
diatomacéer, for en stor del af tidligere ukjendte former. Artblan- 
dingen var høist eiendommelig og ulig alt det, jeg i den vei tidligere 
