170 
findes overgange mellem dronning eiler frugtbar hun og arbeiderinder 
eller ufrugtbare hunner; og det forekommer ogsaa nu en gang imellem, 
at en arbeiderinde har saapas udviklede eggestokke, at hun kan 
lægge eg. 
Mod denne forklaring, der forekommer meget rimelig og naturlig,, 
har franskmanden P e r r i e r indvendt, at man neppe er nødt til at 
erkjende den som den eneste mulige, som Weismann vil. Perrier mener 
nemlig, at de nuværende bi og myresamfund er fremgaaet af samfund,, 
hvor alle hunner har været frugtbare, og at i disse oprindelige sam¬ 
fund arbeidet efterhaanden er blevet delt saa, at enkelte hunner for- 
trinsvis har besørget formerelsen, de fleste andre derimod alt arbeidet 
i samfundet, og idet dette har udviklet sig lidt efter lidt, har alle 
hunnerne kunnet erhverve de egenskaber, der nu alene udmerker 
arbeiderinderne, saaledes ogsaa de, hvis etterkommere senere som 
dronninger selv har mistet en del af disse egenskaber, men som dog 
har kunnet overlevere dem til arbeiderinderne, fordi de har faaet dem 
i arv fra sine forfædre. Det synes dog, som om en del af arbeider- 
indernes og soldaternes instinkter først er opstaaede eller ialfald er 
blevet udvidede, efterat samfundene allerede besad kun ufrugtbare 
arbeiderinder, og i dette tilfælde vil Weismanns forklaring af disse 
instinkters opstaaen alene som følge af variationer i det af dronnin- 
gerne levende kimplasma være den eneste rimelige. 
Heller ikke i dette tilfælde har vi altsaa en aldeles utvilsom 
kjendsgjerning, der umuligt kan forklares mere end paa en maade, og 
selv om Weismanns forklaring af dette tilfælde er den rigtige, kan 
dette neppe udelukke muligheden af erhvervede egenskabers arv i 
andre tilfælde. 
Med hensyn til brug og ikke-brug, disses indflydelse paa orga- 
nernes trivsel og vekst, samt disse virkningers nedarven, hvorpaa 
Darwin lagde stor vegt, saa har Pomanes og Weismann herfor op- 
stillet en anden forklaring, der er meget rimeligere. Gjælder det et 
organs tiltagen i vekst og funktionsdygtighed, da er det meget rime¬ 
ligere at antage, at dette fremelskes ved naturligt udvalg, end at det 
skyldes en forøget brug. Bliver et organ derimod uden betydning for 
organismen, saa bliver det ikke længere gjenstand for valg, og altsaa 
vil alle mimusvariationer eller daarlige variationer af det meget vel 
kunne bevares, og organet saaledes lidt efter lidt degenerere eller aftage- 
i bygningsfuldkommenhed. Dette kaldte Romanes ophør af udvalg,. 
