190 
i luften, men at surstoffet er kommet til senere og udelukkende maa 
tilskrives planternes virksomhed; de første planter var det middel, 
hvoraf naturen betjente sig forat skaffe surstoffet ind i atmossfæren. 
Vore dages planter er ligesom planterne i de allerældste geologiske 
perioder væsentlig „anaérobiske u , det vil sige, de formaar at leve uden 
frit surstof. Eftersom atmossfærens surstofgehalt i aartusenernes løb 
lidt efter lidt tiltog, maatte imidlertid den „anaérobiske“ celle forandre 
sig og efterhaanden blive mere eller mindre „aérobisk“ (ligesom soppe 
og' bakterier), for endelig til slut at blive fuldstændig „aerobisk a (dyre¬ 
livet). Endnu den dag idag leverer de laveste encellede alger for¬ 
holdsvis meget mere surstof til atmossfæren end de høiere planter. 
Efterhaanden som mængden af det frie surstof tiltog i luften gjennem 
de lange geologiske perioder, steg det cerebrospinale nervesystem, top¬ 
punktet for al dyrisk livsvirksomhed, til større og større fuldkom- 
menhed. Prometheus. 
Oceandybene. Yed den Internationale zoologkongres i Leyden 
ifjor høst holdt Challengerreporternes redaktør dr. John M ur r aj 
fra Edinburgh et foredrag om de store havdyb. Vort kjendskab til 
de store havdyb og disses fauna er i de sidste 40 aar blevet udvidet 
i høi grad ved talrige ekspeditioner, europæiske som amerikanske, 
hvoriblandt ikke mindst den engelske Challengerekspedition i 1873—76,. 
hvis materiale nu foreligger bearbeidet i 50 svære bind. Oceandybene 
ligger gjennemsnitlig 4500 meter under havoverfladen og kim 5 pct. 
af havbunden har en større dybde, 5 500—8 500 meter. Paa disse 
dyb er temperaturen næsten overalt den samme og beløber sig til 
•omtrent 3°. I overfladen veksler den derimod mellem 0° ved polerne 
•og 28° ved ækvator. I de tropiske have er dybhavsfaunaen meget 
rigere paa arter end i den tempererede zone, men her er til gjengjæld 
individantallet saameget større. Gfaar vi over til dybhavsfaunaens 
karakter, har Challengerekspeditionen ikke bekræftet A g a s s i z og flere 
■andre forskeres formodning, at vi paa de store havdyb skulde finde 
repræsentanter for det nu i havoverfladen uddøde dyreliv. 
De dyreformer, som vi flnder, er meget afvigende, deres størrelse 
ofte anseelig; mange af dem er forsynede med fosforescerende organer; 
som oftest har de ingen grelle farver, men ligner i det store hele de 
dyr, som lever paa grundere vand. Ganske eiendommelig er den store 
lighed mellem dybhavsfaunaen fra de høie breddegrader i norden og 
syden. Man vil heri se et bevis for, at havbunden engang overalt 
har havt en ensartet fauna. Temperaturen var tidligere overalt paa 
jorden den samme og en rig flora voksede engang saavel ved polerne 
som ved ækvator. I hin tid gav solen vel ikke stort mere varme end 
nutildags, men dens straalende overfiade var da langt større, herved 
blev varmefordelingen over jordoverfladen en ganske anden end den 
nuværende. 
KvælstofFets urtilstand. Spørgsmaalet om den tilstand, hvori 
kvælstoffet befandt sig i vor atmossfære paa den tid, jordskorpen holdt 
paa at danne sig af den ildflydende masse, er nu af Moissan og 
