194 
Han begynder hos de gamle grækere. De kjendte kun viola odo- 
rata (marsviolen). Selv vor vilde stedmorsblomst er nemlig sjelden i 
Grækenland og findes kun i enkelte bjergtrakter. Langt ud i middel¬ 
alderen var marsviolen eneherskende. Først i den nyere tid (ca. 1550) 
omtales stedmorsblomsten (viola tricolor). Den gik dengang under 
navnet Herba Trinitatis — trefoldighedsblomst — og forekom baade 
vild og dyrket. Man kj endte allerede dengang dens variabilitet med 
hensyn til farve. 
Det var englænderne, som først for alvor slog sig paa dyrkningen 
af violer. Langsomt men sikkert holdt violen sit indtog i England, 
indtil den efterhaanden blev hele landets yndlingsblomst. Ikke engang 
tornrosen kunde maale sig med penséen (den storblomstrede, dyrkede 
viol) i popularitet. Bekræfter det sig nogen gang, at kjært barn har 
mange navne, maa det være her. Prof. Schiibeler anfører i sit 
verk: Norges vekstrige, ikke mindre end 44 engelske navne 
paa stedmorsblomsten og endda er listen ikke fuldstændig. Han har 
blandt andet udeladt det længste eksisterende engelske plantenavn: 
„Meet her i th’ entry, kiss her i th’ buttery ul ). De almindeligste 
engelske navne er forøvrigt heartsease (hjertero) og pansy 
(pensé, tanke). 
De penséer, som prydede haverne i det 16de, 17de og 18de aar- 
hundrede skilte sig ikke synderlig fra de almindelige vilde arter. 
Først i vort aarhundrede har stedmorsblomsten under menneskets haand 
antaget den størrelse, formskjønhed og farverigdom, som vi nu beundrer. 
Æren for de første planmæssige dyrkningsforsøg med violer til¬ 
kommer lady Mary Bennet paa Walton ved Thames-floden. Det 
var hendes eksempel, man fulgte i England. Kulturen af disse nye 
modeblomster tog snart en storartet udvikling. Bare i de seks aar 
1827—33 avlede man næsten 200 nye pensé-arter. Hvad man for- 
drede af en vakker pensé, havde man allerede dengang fuldt paa det 
rene: blomsterstilken skulde være lang nok til at hæve blomsten over 
bladverket; kronbladene skulde være store, flade og uden indskjæringer 
eller ujevnheder; farven skulde være klar og lysende, øiet (honning- 
flekken — se nedenfor) saa liden som mulig. — Her vilde kultur- 
historikeren uvilkaarlig spørge: hvorfor netop disse fordringer og 
ingen andre? 
x ) Mød hende i gangen, kys hende i spisekammeret. 
