200 
kunne paavises hos en eller anden pensé. Poruden de før nævnte 
4-, 3- og 2-farvede har man ogsaa enfarvede blomster i hvidt, gult, 
rødt, violet, blaat, brunt og sort. De sjeldneste farver er de rent 
røde og rent blaa. Hvad der især skiller de flerfarvede penséers' 
farvetegning fra de vilde arters, er de store, mørke flekker ved gran¬ 
den af de tre nederste kronblade. Disse flekker er øiensynlig opstaaet 
derved, at honningstriberne har videt sig ud og er flydt sammen. 
Sammenligner man en af de storblomstrede, næsten cirkelrunde, 
farverige penséer med en af de her nævnte vilde former, synes lig- 
heden ikke stor. Imidlertid fremgaar det med temmelig stor sikkerhed, 
Fig. 45. „Victoria“. Thomson, 1838. 
dels af historiske oplysninger og dels af mere eller mindre tydelige 
slegtskabsforhold, at al den uhyre formrigdom af dyrkede arter ned¬ 
stammer fra de her nævnte vilde. Penséernes grundstamme udgjøres 
først og fremst af vor almindelige vilde stedmorsblomst viola tricolor. 
Paa denne stamme er der imidlertid indpodet flere andre beslegtede 
arter. Specielt er viola lutea anvendt til krydsning i saadan mængde, 
at denne art maaske har større andel i nutidspenséernes oprindelse end 
selve den egentlige grundform, viola tricolor. Ved rigelig ernæring, 
ved krydsning og ved skjønsomt udvalg under dyrkning i stor skala 
er blomstens størrelse, farve- og formrigdom blevet saa stor, som 
den nu er. 
