211 
„Ka e det Du sejer? u sagde han. „Tør Du yaage at fortælle 
det, at der ikke er guld i denna stein ?“ 
„Ja, det siger jeg. u 
„Saa skjønner Du dig ikke no’ paa det, u sagde han. 
„ Hvorfor kommer Du her da, naar Du tror, jeg ikke skjønner 
mig noget paa det?“ 
„Jo,“ sagde han, „det er ikke alle, som har faaet den begavelse 
-af naturen, at en kan se paa en stein, om den indeholder guld eller 
ikke. Det er ikke slig her, ser Du, at guldet sidder for sig og den 
andre materia for sig, men det er liksom Du slaar ihop mjølk og øl, 
•da finnes der ikke levendes raad at sige, ka der er mjølk og ka der 
er øl. Eg ska’ si deg, eg har saa mykje guld og sølv rundt omkring 
i fjellom, mykje me jr end eg vil ha’.“ 
„Du maa være en rik mand, Du da?“ 
„Aa nej, ser Du, eg har ikke den attraaen efter det verdslige. 
Men vil Du ikke analyse denne stein for mig da?“ 
„Nei, det nytter ikke, for der er ingenting i den. u 
„At si’ sligt, det er jo ligesom at sætte sig op imod vorherre, 
det. Det er ligesom at si’ det, at han ikke kunde ha’ laga det slig, 
.at det var guld i den stein. “ 
,,Har Du ikke, u fortsatte han, „en skarp medicin, som Du kan 
•.slaa paa ’n, saaat den rene metalvædsken kommer fram? u 
Han drev paa saalænge, at jeg tilsidst maatte undersøge stenen, 
forat blive kvit ham. Da han fik resultatet, der naturligvis var nega¬ 
tivt, sagde han bare: „Eg tror det ikjeA 
Jeg skal endnu nævne et tredie eksempel paa et saadant af 
;skjærpefeberen angrebet individ. 
For mange aar siden modtog jeg en skrivelse, som baade med 
Eensyn til sit ydre udstyr, sin kaligrafi og orthografi som med hensyn 
itil sit indhold var mere end almindelig merkverdigt. Det var først 
efter længere studium jeg udfandt, paa hvilket punkt af brevet man 
skulde søge dets begyndelse. 
Den lød saaledes : 
„Men efterdi jeg har hørt, at sagkyndige mænd kan smelte og 
•opløse al slags metalanvisninger, saa vil jeg herved nedlade mig og 
