219 
brydning i vor atmosfære slipper frem til maanen. Enkelte gange kar 
dette lys været saagodtsom ganske væk, saaledes under den totale 
maaneformørkelse 4de oktober 1884, men da stod vel dette i forbindelse' 
med det merkelige dæmringsfænomen, som var fremkaldt ved alt det 
støv, der blev slynget ud i atmosfæren under det vulkanske udbrud 
paa øen Krakatoa i Sundastrædet. 
Lad os nu se lidt paa, hvorledes en solformørkelse opstaar, og. 
lad os, for at faa dette klarere frem, benytte hosstaaende figur 50. 
I denne skal S være solen, J jorden og M maanen, der bevæger sig- 
fra vest mod øst i pilens retning, og lad os trække fællestangenterne 
til solen og jorden. Yi faar to par; det ene par skjærer hinanden 
i o og afgrænser et rum, som kun modtager lys fra den ene side af 
solen, mens maanen stænger for at lys kan slippe ind i dette rum fra. 
! T > 
Eig. 50. 
den modsatte side. Her vil derfor optræde en halvskygge. Det parti 
derimod mellem maanen og jorden, som begrænses af det andet par 
fællestangenter, der vil mødes i b, vil ikke modtage noget fys, dette vil 
ligge fuldstændig i mørke, og hvis maanen er nær nok jorden til, at denne 
skyggekegle kan naa ned til jorden, vil den under maanens bevægelse 
efter linje V 0 stryge henover jordoverfladen, og solens straaler vil 
ikke belyse dette strøg, det vil ligge i dybt mørke, og man vil der 
have en total solformørkelse. Er derimod maanen saa langt fjernet 
fra jorden, at skyggekeglen ikke kan naa jordoverfladen, vil de egne,, 
som skyggen, hvis man forlænger den, stryger henover, ikke se maane- 
skiven aldeles dække solskiven, men der blir en ring af solen synlig 
udenfor den mørke maaneskive, og bredden af denne ring kan være 
ligetil V21 af solens diameter. Disse egne vil have en r i n g f 0 r m i g 
