230 
kelse i 1567, troede man, at formørkelsen ikke var total men ringformig; 
senere satte man koronaen i forbindelse med maanen og antog den for 
at være maanens atmosfære eller for et optisk fænomen, der frem- 
kaldtes af lysets bøining ved maaneranden —- en anskuelse som blev 
lidenskabelig forfægtet af mange, ligetil midten af dette aarhundrede; 
disse antagelser er saameget merkeligere som allerede Kepler kavde 
udtalt, at den ved solformørkelsen i 1598 bemerkede glorie maatte 
være den yderste del af den lysende solatmosfære, og M ar al di havde 
paavist, at den maatte tilhøre solen og ikke maanen, fordi dens centrum 
faldt sammen med solens. Halley havde ved den af ham i 1715 
iagttagne formørkelse med forbauselse lagt merke til, at mod slut¬ 
ningen af totaliteten var koronaen bredere paa den vestlige maanerand 
end paa den østlige, men han dristede sig ikke til at gaa med paa 
at koronaen maatte tilhøre solen, og da Jenaprofessoren Voigt i sin 
„Neues System uber die Sonne und Eixsterne u der udkom i 1781 
henlagde koronaen til solen og søgte at forklare den som luftlag, der 
i glødende tilstand omgiver solen og derfor lyser, blev han almindelig 
udleet. Det var først ved formørkelsen i 1860 at det for alle tider 
blev slaaet fast gjennem maalinger af Bruhns, at den tilhørte solen 
og ikke maanen, at den ikke var noget optisk fænomen men havde 
sin realitet. Men det er ikke alene under totaliteten, man har havt 
anledning til at iagttage koronaen, ogsaa før og efter er det lykkes, 
enkelte iagttagere at se den; tidsangivelserne varierer fra et par 
sekunder til 12 minutter, dog staar disse iagttagere noksaa isoleret, 
og ialmindelighed er det saa, at den først blir synlig i samme moment 
totaliteten begynder. Grrunden hertil er den, at dens lys er for svagt 
til, at den kan overstraale sollyset. Endnu er det aabent spørgsmaal,, 
hvad korona egentlig er for noget, og det er hovedsagelig dette man 
vil søge iaar at faa lidt nærmere rede paa ved hjælp af alle nutidens 
bedste apparater, idet man tillige tar fotograflen i sin tjeneste. Spek¬ 
troskopet har vist, at koronaen blandt andet har en grøn linje, som 
skyldes en substans — koronium — man endnu ikke har fundet her 
paa jorden. I almindelighed er linjen mere lysende nær solranden 
end længere ude, men man har kunnet forfølge den lige til en afstand 
af 600 000 km. fra solranden, med andre ord ligesaalangt udenfor 
solen som solens egen radius. I virkeligheden er det ikke 1 linje,, 
men 3 tæt sammenstaaende linjer denne koronalinje, de to skyldes 
