250 
sanseindtryk, som ikke' paa nogen maade kan finde plads blandt de- 
„fem sanser u , nemlig de, der. opstaar inde i selve ‘legemet. En 
sansefornemmelse opstaar nemlig bestandig, naar nerverne paavirkes af 
indtryk udenfor nervesystemet. Men de nerveender, som kan paavirkes,. 
ligger nu ikke alene ved legemets overflade; den nyere forskning bar 
tvertimod med sikkerhed paavist, at en hel del nerver ogsaa ender i 
det mdre af musklerne, sandsynligvis ogsaa i sener og led, og hermed' 
har vi en ny række sanseindtryk. Isærdeleshed muskelsansen har en 
for vort hele sjæleliv meget stor betydning, som forøvrigt af mange 
forskere er adskillig overvurderet. 
Naar musklerne kontraherer sig, naar altsaa et af vore lemmer 
bevæger sig, bliver nerverne i musklernes indre pirrede. Muskelfølelsen 
giver os altsaa underretning om vort legemes bevægelser. Muskel¬ 
følelsen er særdeles fin, den underretter os ikke blot om, at et lem 
bevæger sig, men ogsaa ved sin art og styrke om retningen og ud- 
strækningen af bevægelsen. Saaledes spiller f. eks. muskelfølelsen en 
stor rolle ved øiemaal. Naar vi nemlig forsøger at anslaa længden af' 
en linje, saa lader vi vort øie vandre fra den ene ende af linjen til 
den anden. Denne øiets bevægelse frembringes af 6 muskler, der 
styrer øieæblet; disse forskjelligartede muskelkontraktioner er ledsaget, 
af muskelfølelser, og disse giver os igjen et maal for størrelsen af 
den af øieæblet foretagne bevægelse: Man kan let tænke sig, at alle 
de øvrige komplicerede bevægelser, vi udfører med vort legeme f. eks. 
gang, skrivning, tale o. s. v. ogsaa staar under muskelfølelsens umid¬ 
delbare kontrol. 
Vi skal nu gaa over paa et ganske andet gebet paa sansernes. 
omraade, og omtale en aldeles ny sans, som ikke har noget med nogen 
af de saakaldte fem sanser at gjøre. Det er forresten tvivlsomt, om 
man her kan tale om nogen sans, men de herhen hørende fænomener 
har i de sidste 3 aar vakt en saadan opsigt i den videnskabelige 
verden, at de fortjener en indgaaende omtale. 
Denne sans har sit sæde i øret, og betegnes snart som „rotations- 
sans u dels som „rumsans“, men for det meste gaar den under navn 
af „ligevegtsansen u . Allerede disse navne viser, hvor liden over¬ 
ensstemmelse der synes at herske mellem forskerne med hensyn til 
den nye opdagelse. Eorvirringen bliver endnu større derved, at eksi¬ 
stensen af denne eiendommelige sans fra mange hold bestrides paa 
det mest afgjørende. Naar vi desuden vil forsøge at fremføre disse 
