256"> 
høist sandsynlig desuden er et ligevegtsorgan.. En hel del af de- 
hvirvelløse dyr besidder en saakaldet hvirvelblære eller otocyst, en 
liden sæk, hvori findes en Iiden sten o t o 1 i t h e n eller hørestenem 
Denne bestaar af kalk, og den hviler paa elastiske nerveender, som, 
pirres ved det tryk, den udøver. Denne pirring synes- mr at være 
den nødvendige betingelse for, at dyret skal' kunne foretage ordnede 
bevægelser, thi det har vist sig, at en fjernelse af stenen nøiagtig 
frembringer de samme virkninger som buegangsoperationer hos høiere 
dyr; dyrene kan ikke mere holde ligevegten, de indtager de besyn¬ 
derligste stillinger og taber herredømmet over legemets bevægelser. 
Saadanne forsøg er blandt andet foretaget paa c-.ten opho r er en 
art maneter, hos hvem otolithen eller hørestenen overhovedet synes at. 
være det eneste sanseredskab. De allermteressanteste eksperimenter¬ 
er imidlertid foretaget paa krebs. Mod otolithoperationer kunde man 
indvende, at selv de fineste methoder ikke ydede nogen garanti for,, 
at ikke ogsaa andre organer blev beskadigede. Eorat undgaa opera- 
tionen gik man frem paa følgende originale maade. Man havde lagt 
merke til den merkelige kjendsgjerning, at visse krebs under hud¬ 
skiftet ogsaa mistede sine hørestene,. og at de da selv erstattede dem,, 
idet de med sine klosakse greb smaa sandpartikler fra bunden og an- 
bragte dem i høreblærerne; efter faa timer er da otolithen færdig- 
igjen. Denne omstændighed bragte Wienerforskerne Exmer og 
Kr ei dl paa en ligetil genial tanke. De satte saadanne krebs straks; 
efter hudskiftet paa en med jernfilspaan bedækket. bund, og straks 
anbragte dyrene en jernotolith i sin høreblære. Denne kunde man 
nu paavirke med en magnet, og man var nu sikker paa, at denne kun 
virkede paa jernotolithen og ikke paa andre organer. Det viste sig 
nu med ufeilbarlig sikkerhed, at dyret*. naar magneten nærmedes, ud~ 
førte ganske bestemte bevægelser og indtog en skjæv stilling, der 
afhång af det tryk, otolithen under magnetens paavirkning udøvede 
paa nerveenderne. Det er aldeles utænkeligt,. at disse stillinger og 
bevægelser skulde skyldes magnetens indflydelse paa selve dyrets 
legeme, thi fænomenerne var ganske modsat af, hvad de skulde være, 
dersom man her skulde have at gjøre med en blot og bar fysisk paa¬ 
virkning. Herved er det altsaa med absolut sikkerhed bragt 
paa det rene, at otolitherne spiller en rolle som regulator 
af legemets bevægelser. 
