273 
Fra Andøen. 
Forrige aar skrev jeg til „Naturen u fra det egentlige Jæderen 
(„Hvorledes er Jæderen blevet til ? u ). Den ø, hvor jeg denne gang 
skriver, kan for en væsentlig del betegnes som „en nordlandsk Jæder“. 
— Andøen, den nordligste af Lofotøerne, strækker sig omtrent i retning 
nord—syd og er omtrent 60 km. lang og 15 km. bred. I det indre 
er der fjelde; men langs vestkysten og størsteparten af østkysten ud- 
breder der sig et anseligt lavland. Det er træbart og myret og har 
det aabne hav udenfor, ligesom det egentlige Jæderen, og der er den 
samme slags strande her som der, dels med rullesten, dels med sand, 
ofte flyvesand. Omtrent midt paa øen, ved Dverberg kirke, gaar lav¬ 
landet som et vel 10 km. bredt belte tvers over øen, saaledes at 
kystlandet paa de to langsider der er forbundet. Et smalere belte 
har man længere syd (ved Risøhavn), og paa denne maade deles fjeld— 
strøget langs efter øens indre i tre dele. 
Tegningen (fig. 53) viser eij del af lavlandet paa vestkysten. 
Hvor de to flyvende fugle er tegnet, har man en bugt af havet, og 
der ligger gaarden Skogvold paa en eiendommelig landtunge, en egte 
lagunevold, som afdæmmer en lagunesjø, en hos os sjelden landskabs- 
form. De utallige smaadamme, der er udstrøede over myrene, og som 
skal omtales nøiere senere, er et eiendommeligt fænomen; de tilbage- 
kaster himmellyset omtrent med samme farve som havfladen; man har 
derfor sammenlignet Andøens lavland, seet Ovenfra, med et gammelt 
brunt tæppe, der flyder paa havet og er hullet paa mangfoldige steder. 
Lavlandet bestaar ikke, som man maaske skulde tro efter en 
flygtig betragtning, blot af løsmateriale (hvad heller ikke det egentlige 
18 
„Naturen“ 
