287 
(reduceret til samme legemsvegt). Skorpionen forholder sig altsaa 
i denne henseende aldeles som andre giftige dyr f. eks. giftslangerne; 
de kan vistnok bukke under for sin egen gift, men de besidder en 
sterk modstandskraft derimod, saa at der udfordres store doser forat 
fremkalde forgiftning. 
Det er dog ikke alene skorpionens kjertelsaft, som er giftig, 
ogsaa blodet besidder om end i ringere grad samme giftighed. De 
ovennævnte forskere afskar et af benene og opsamlede det blod som 
randt ud. Dette indsprøitedes derpaa i et marsvin. Selv 0.5 kubik- 
centimeter dræbte det ikke, men fremkaldte tydelig de samme forgift- 
ningssymptomer: nysen, afsondring af taarer og næseslim, bevægelser' 
der forraadte aandenød. Undertiden merkede de arbeidende viden- 
skabsmænd de samme snuesymptomer, sandsynligvis paa grund af ind- 
førelsen af minimale mængder paa næsens slimhinde. Arbeidet med 
de tørrede og pulveriserede gifte havde øieblikkelig tilfølge en ustand- 
selig nysen flere minutter itræk. Nogen videre følge merkedes 
dog ikke. 
Hvad de forskjellige skorpion arter angaar, saa er giftens styrke 
sandsynligvis meget forskjellig. Mens giften af buthus australis er 
meget sterk, hvorfor den ogsaa kaldes menneskemorderen ( androctonus ), 
levered.e den ved alle middelhavskyster forekommende, næsten ligesaa 
store scorpio occitanus , en langt svagere gift, og den i Ægypten 
levende heterometrus maurus, der opnaar en længde af 7 cm., viste 
sig at være ganske svag. Selv en giftmængde af vegt 1.4 milligram 
hverken dræbte et marsvin eller frembragte merkelige forgiftnings- 
symptomer. Vistnok dreiede det sig her om fangne dyr, hvis gift 
vistnok af den grund var svækket. 
Spiselige liljer. Inazo Nitobe beretter i „Gfarden and Forest“, 
at Ainos, som fordum sandsynligvis var det herskende folk i Japan, 
men som nu er smeltet meget sammen, som sit hovednæringsmiddel 
benytter en lilje ( lilium Glehni ). Af dens løg udvinder de stivelse, 
hvoraf de bager en slags smaa kager med et hul i midten forat trække 
dem paa en snor. De øvrige japanesere udvinder ogsaa stivelse af 
guldliljen ( lilium auratum ), der dyrkes hos os som prydplante, og 
det er værd at lægge merke til, at de vilde liljers løg, tvertimod hvad 
tilfældet er med andre næringsplanter, smager bedre end de dyrkede 
løg. I Japan bruger man desuden løgen af tigerliljen ( lilium tigri- 
num ) som næringsmiddel. Forøvrigt er disse løg temmelig rige paa 
næringsstof. Foruden 69 pct. vand indeholdt de nemlig 3 pct. kvæl- 
stof, 19 pct. stivelse og 2 pct. dextrin. Man spiser løgene sædvanlig 
afkogt i vand og tilsat med lidt sukker; i raa tilstand er de for bitre. 
Uaar bitterstoffet er udtrukket med vand, saa smager de omtrent som 
grønne bønner. Man kan ogsaa spise dem som salat eller med ris. 
Smitteoverførelse gjennem bøger. Det har ofte været gjen¬ 
stand for omtale, at smitsomme sygdomme kan udbredes gjennem bøger 
og journaler, der circulerer i sygestuer og hospitaler. Dr. Tvus- 
kolawsky i St. Petersburg har overbevist sig om, at journaler, der 
