var bakteriefri ved sin ankomst, gjennemsnitlig indeholdt 25—40 kimer 
pr. kvadratcentimeter efter i nogle dage at liave gaaet gjennem syge- 
salene. Blandt disse kimer var der ogsaa flere sygdomsspirer, der let 
under læsningen kunde komme ind i munden, naar man under ombladningen 
vædede bladene med fingrene. To professorer ved Val de Grace- i 
Paris, du Cazal ogCatrin, har for ikke længe siden undersøgt 
sagen eksperimentelt. De bragte materie, spyttet fra lunge- og difte- 
ritsyge o. s. v. paa trykpapir. Her lod de det tørre ind, og flere 
dage derefter kastede de en kvadratcentimeter af det saaledes tilsmud- 
sede papir i steriliseret næringsvædske. Med disse vædsker inficerede 
man da dyr, og disse fik da vedkommende sygdom til bevis paa, at 
mange saadanne bakterier havde beholdt livet paa det indtørrede papir. 
Merkverdig nok blev trods talrige forsøg aldrig tyfus- eller tuberkul- 
baciller paa denne maade bragt til formering i næringsvædskerne, mens 
dette let lod sig gjøre med difterit-, pneumonie- og edderbaciller 
(streptocoeciis) , selv om de i mange, dage havde været indtørret paa 
papiret. 
Det fremgaar heraf, at man maa være meget forsigtig med saa¬ 
danne bøger, og at det er godt efter engelsk mønster ved politiets 
hjælp at opsøge leiebibliotlieksbind,, som er læste i koppe- og difterit- 
huse og overgive dem til flammerne. Por hospitaler maa det ifølge 
det ovenstaaende være det heldigste, at hver infektionssygeafdeling 
har sit særegne bibliothek. Blandt desinfektionsmidler befandtes dampe 
af formaldehyd samt hede vanddampe at være de virksomste. De 
sidste kan dog blot anvendes paa uindbundne bøger og journaler. 
Fugleflugtens høide. Den 7de oktober 1895 iagttog R. o b e r t 
H. West i Beirut, mens han fulgte pleiadernes bedækning af maanen, 
at talrige trækfugle fløi forbi maaneskiven. De brugte alt efter deres 
størrelse og afstand fra 4 til 8 sekunder, forat passere maaneskiven. 
Heraf kunde han da beregne deres høide, som han anslog til fra 8 000 
til 15 000 meter. Porat godtgjøre, at overslagene ikke var overdrevne, 
erindrer West om, at Newton i sit fugleleksikpn beretter, om endnu 
større høider for vandrefuglene. „Prometheus “. 
Hestens ahnerække. Hestens ahnerække, der altid har været 
et af afstamningslærens glansnummere, fordi man palæontologisk kan 
forfølge den med den største sikkerhed, er nu endnu yderligere fuld- 
stændiggjort. Osborne og Wortman har nylig offentliggjort et 
arbeide (Bull. Amer. Mus. Nat. Hist. December 23. 1895) over White 
River-lagenes uparrettaaede hovdyr (parissodaktyler). Disse lag tilhører 
oligocæn og underste miocæn. Heri opstilles en saa fuldstændig række 
af overgangsformer mellem mesohippus . bairdi og cinchiterium prae- 
stans, at det bliver aldeles umuligt at holde dem fra hverandre ved 
slegts- og artsnavne. Begge endeleddene danner tillige med mellem- 
formerne en tætsluttet phylogenetisk række af dyr, der langsomt specia- 
liceres og tiltager i størrelse. Saavidt man kan se, mangler ikke en 
eneste karakter i kjæden. 
