299 
Hvor er stedet for det store jordskred i Guldalen 1345? 
G-uleven i det trondhjemske svulmer sterkt op, hver gang det 
regner; den rinder nemlig ikke gjennem nævneværdige indsjøbækkener, 
der kan opsamle våndet og virke regulerende paa vandstanden. Den 
almindelige vandføring er antaget at være 34 m. 3 i sekundet og 
maksimum ikke mindre end 1000 til 1200 m. 3 Endvidere er Guleven 
en slem elv derved, at den i sin nedre del rinder gjennem lermasser, 
som den virker udgravende paa, navnlig i flomtid. Der har ogsaa ved 
den fundet sted katastrofer, idet større lermasser med en gang er 
gledne ud i lighed med, hvad der hændte for nogle aar siden i Vær¬ 
dalen. 
De store lermasser er komne til i dalen paa den maade, at Gul¬ 
dalen, mens landet i en lang periode laa lavere end nu, var en fjord,, 
der strakte sig dybt ind.i landet. Denne fjord udfyldtes lidt efter 
lidt med jordarter, fornemlig ler. Senere steg landet saa høit, at 
leret nu ligger med sin overflade indtil 170—180 m. o. h. Da disse 
masser kom paa det tørre, begyndte elven at grave i dem, og det 
holder den paa med den dag idag. Elven graver ikke overalt, 
paa en gang. Der, hvor den lidt efter lidt tærer paa sine sider,, 
siger man, at der er et „elvebrud u , og der danner sig steile, nøgne 
jordskrænter „mæler u ud mod våndet. Idet mælerne stadig rykker 
indover, ødelægges meget nyttig jofd; men farlige for menneskeliv 
er denne slags udgravninger i almindelighed ikke, da de sker gradevis.. 
Anderledes er det med de pludselige udglidninger, som har fundet 
sted. Mest bekjendt er det store skred i 1345, hvorover Amund 
Helland og Helge Steen for nylig har meddelt en del betragt- 
ninger, „Lerfaldet i Guldalen i 1345“, en afhandling, der staar i 
„Archiv for Mathematik og Naturvidenskab“. Under et besøg i den 
omhandlede egn sammen med direktør J. P. Eriis er jeg kommet 
til resultater, som ikke ganske stemmer med de nævnte forfatteres,, 
og jeg skal derfor her gaa lidt nøiere ind paa denne merkelige natur- 
begivenhed. 
Den bedste beretning findes i de islandske Skålholtannaler og 
lyder saaledes (Hellands og Steens oversættelse): 
„I Guldalen i Trondhjem hændte det, at elven Gula blev borte 
nogle (her mangler et ord); men derefter gik der et skred, som var 
