309 
Den tertiære, navnlig den oligocæne og miocæne, planteverden paa 
disse øer viser derimod temmelig paafaldende overensstemmelser saavel 
indbyrdes som med Amerika. Botanikeren Unger havde allerede 
1845 gjort opmerksom paa, at den europæiske flora i miocæntiden 
havde et merkverdigt amerikansk præg. Mens vor nuværende flora 
for største delen skal være indvandret fra Asien, frembyder brunkul- 
tidens flora den største overensstemmelse med Nordamerikas brunkul- 
flora og selv med den nuværende flora der. Det er umuligt at for¬ 
klare sig en saadan indvandring af amerikanske planter til Europa paa 
anden maade end ved at antage en idetmindste delvis landforbindelse 
mellem begge verdensdele, en forbindelse, som altsaa maatte have 
bestaaet i tertiærtiden. 
Oswald Heer, der var den bedste kjender af brunkulskovene, 
fandt denne forklaring meget bestikkende. I sin „Tertiærflora der 
Schweitz u (1854—58) udkastede han et idealt billede af Atlantis- 
kontinentet, som han paa kartet tegnede netop i den for nærværende 
dybeste del af oceanet. Dette Atlantis skulde i miocæntiden have 
udbredt sig fra Europas vestkyst i nord til Island og i syd til de 
atlantiske øer. Era den afrikanske kyst skulde det være adskilt ved 
en bred havarm. Mens Europa nu er en halvø af Asien, saa var det 
'dengang en halvø af Atlantis og det med Atlantis forbundne Nord- 
amerika. Et saadant fastland vilde tilfulde forklare den kjendsgjerning, 
at tulipantræet i den tid voksede paa Island og i Schweitz, at den 
virginske sumpcypresse, hvoraf der i Mark Brandenburg er udgravet 
saa smukke stammer, mammuthtræerne, amerikanske plataner og sabal- 
palmer allesammen voksede baade i Europa og Amerika, at kjæmpe- 
frosker og alligatorskildpadder, belostomer og dreiebiller, der nu kun 
findes i Amerika, dengang beboede ogsaa den gamle verden. 
Imod denne atlantishypothese vendte professor 0 1 i v e r sig i et 
skrift, der udkom i 1862. Han var med Asa Grray af den mening, 
at indvandringen fra Amerika i miocæntiden var gaaet over Nordasien. 
Denne vei bliver dog længer, og hertil kommer endnu, at Nordasien 
sandsynligvis var skilt fra Europa ved et hav. 
Nu har den bekjendte engelske zoolog professor Saint-George 
M i v a r t optaget spørgsmaalet paany, ansporet ved opdagelsen af et 
lidet, hidtil overseet sydamerikansk pungdyr, som er nær beslegtet 
med pungdyrene i Australien. Han har søgt at komme efter dyre¬ 
verdenen i det forsvundne kontinent, for derved bedre at forstaa den 
