330 
hans tilstedekomst øieblikkelig rømme marken, og disse nngbnkke 
gaar da gjerne sammen to til tre i følge.’ 
Først den modnere alder med dens sterke drifter og voldsomme 
kampe om forplantningsretten, dens seir eller nederlag, først den splitter 
nngbnkkenes kammeratskab og gjør disse hver især til enslige stor¬ 
bakke, hvis ro kun forstyrres af bngens og forplantningens krav. 
Arten var under mit ophold i Umvolozidalen 1893 særdeles talrig, 
og jeg havde saagodtsom daglig anledning til at gjøre iagttagelser 
over de stolte dyr, der enkeltvis og i flok færdedes i den umiddelbare 
nærhed af min leir. 
Alle større antilopearter var dengang af Zululands protektoral- 
regjering strængt fredede for at hindre det,sydlige Transvaals boere, 
natalafricondere og det sydlige Zulus hvide mænd fra at gjøre store 
aarlige jagtudflugter og nedskyde vildtet til liden eller ingen nytte. 
Som følge heraf, kan jeg ikke gjøre mig til af kolossale nedslagt- 
ninger; men da jeg ved regjeringens velvilje opnaaede tilladelse til at 
sikre mig et par eksemplarer af hver art, ser jeg mig dog istand til 
at fortælle om et sammenstød med vandbukken. 
En varm augustdags eftermiddag forlod min præparant Holm og 
jeg vor leir under Mazimbifjeldet lige ved Umvolozis bred og drog 
nedover langs floden for at se, om vi ikke, naar dagen hældede, kunde 
træffe til at faa skud paa store antiloper, særligt da „Zpifa u som 
zuluerne kalder vandbukken. 
Yi gik mageligt nedover langs floden for at naa en fjernt liggende 
tykning, hvor ofte vildt opholdt sig, og derfra opsøge vort terræn 
hjemover med vinden mod os. Tager man ikke denne sidste forholds¬ 
regel, er der liden udsigt til, at ens bestræbelser skal faa et heldigt 
udfald. 
Ikke langt fra leiren skjød jeg en abe (en cercopithecus'lalcindi), 
der med flere andre sprang ned fra et træ og gjennem græsset flyg- 
tede ind i tykningen om et tørt bækkeleie, hvor den stik imod artens 
sædvane med det samme tog sin tilflngt til et stort figentræ. 
Som regel maa en abe — ialfald af denne art — der siddende 
i et træ øpdager et menneske, hovedkuls styrte sig til jorden, hvor 
den i det lauge græs let kan flygte og naa en beskyttende tykning, 
og skræmmer man dem op af græsset, hvor de ofte opholder sig, er 
de som regel for kloge til at løbe op i et træ og derved stille sig 
fuldstændigt forsvarsløse ligeoverfor sin fiende. 
