332 
haanden førte os nd i fuldstændig aabent skovlænde. Om en stund 
fik jeg se to zuluer, fældejægere, der af og til kom til min leir, sidde 
paa hug oppe i en li og pege og gestikulere. Jeg gik op til dem. 
Jo der stod den, nu luntede den opover en høide og stansede igjen. 
Den var øiensynlig ikke frisk. Saa krøb jeg indpaa og skjød paa 
meget langt hold, men rimeligvis over. Dyret flyttede sig kun nogle 
.skridt, men en anden yngre buk, der under flugten havde slaaet følge, 
satte i vild flugt nedover mod floden, forfulgt af Holm. Dette skræmte 
den anskudte buk, saa den langsomt lunkede opover den bratte fjeld- 
skraaning. Jeg kjendte stedet, hvor den vilde gaa over toppen, et 
lidet skar, hvor arten altid havde sin vante gang, og hvorfra de let 
kunde naa en svær næsten ugjennemtrængelig kratskov paa fjeldets 
anden side. Derfor lod jeg den fare, som den vilde, sprang af alle 
livsens kræfter rundt den vide fjeldside, saa dyret ikke kunde se mig, 
og næsten sprængte mine lunger for at naa op til skaret i tide. 
Anpusten klarede jeg den sidste kneik og keg forsigtig op. Bukken 
stod der. Jeg brændte hidsigt paa den og kastede mig i bevidstheden 
om en bom ned i græsset og ladede igjen. Den havde bare flyttet 
sig nogle skridt. Varsomt krøb jeg frem paa albuerne, tog gjennem 
topperne af det glisne græs et støt, høit sigte og løste skuddet. 
Tydeligt hørtes projektilets anslag i kjød og ben bag dyrets brede 
skulder; men den travede alligevel nedover og forsvandt under fjeld- 
ryggen. 
Svedende under spranget kom jeg snart paa den i en liden sten et 
skraaning. 
Der gik det store dyr og ravede i livsenergiens sidste kamp mod 
døden. Bafladelig vendte den bagen til, for at jeg ikke skulde faa 
skud og fnøs, saa skummet sprøitede af mund og næsebor, rystende 
•det vældige hoved mod mig. 
Endelig seg den skjælvende i knæ. Jeg sprang paa siden af den, 
•og ind fløi kuglen i dens sitrende skulder. Med et tungt støn væltede 
bukken over paa sin saarede side; men atter blussede dens vilde mod, 
•og med stive glasgrønne øine, krampagtigt rykkende lemmer og korte 
fnysende aandedrag, gjorde den et sidste fuldstændig reflektorisk forsøg 
paa at reise sig. Dødsskuddet fandt sikkert og barmhjertigt dens 
hjerte. 
Som vanligt er med store dyr i døden, bevægedes de sterke 
lemmer en stund, som i sprang, hurtigere og hurtigere, vildere og 
