343 
d engang, hvorledes jorden hævede sig som en høi, brast og udstødte 
en mængde lnft sammen med ild og aske, ved hvilken den nærliggende 
ø Lipara kom i brand. Asken fløi helt til Italien. 
Ogsaa den larm, som oftest ledsager jordrystelser, ligesom ogsaa 
underjordisk torden uden egentlig rystelse, skriver sig, ifølge ham, fra 
indespærret luft. Lyden er forskjellig, alt efter hulens form og dens 
vægges beskaffenhed. 
Aristoteles var oldtidens største filosof, og hans meninger stod 
derfor gjennem mange aarhundreder i den høieste anseelse; for hans 
autoritet bøiede man sig i lange tider blindt og gjentog kritikløst hans 
udtalelser ogsaa der, hvor disse aabenbart var feilagtige. 
Strabo (omkr. 50 f. Kr.) interesserer os forsaavidt, som han 
er den første, som udtaler formodningen om et vekselforhold mellem 
jordskjælv og vulkaner. Han staar vel fuldstændig paa aristotelisk 
grund, men omtaler at Syditalien, før Ætna og Volcano traadte i liv¬ 
ligere virksomhed, var langt mere plaget af jordrystelser end efterat 
disse vulkaner paa en maade havde virket som sikkerhedsventiler. 
Merkelig selvstændig staar Titus Lucretius Carus (95—55 
f. Kr.), som studerte den epikuræiske filosofi i Athen og som i sit 
læredigt „De rerum naturæ“ fører os ind i oldtidens egentlig fysikalske 
verdensanskuelse. Han deler jordskjælvene i forskjellige grupper og 
anfører for hver af disse grupper en bestemt, forskjellig aarsag. 
Han opstiller fire grupper: 
1) Indstyrtningsjordskjælv, som især udmerker sig ved skarpe 
ryk. De opstaar derved, at der ved vandets erosion er dannet store, 
underjordiske huler, som tilslut styrter ind. 
2 ) Fluktuationsjordskjælv udmerker sig særlig ved en bevægelse 
af jorden i forskjellige, horisontale retninger. Disse jordskjælv mener 
han opstaar ved underjordiske jordskred, hvorved den under den faste 
jordskorpe værende flydende masse sættes i heftig bevægelse, en bevæ¬ 
gelse, som forplanter sig til hulernes vægge og støtter. 
3) Undulationsjordskjælvene, karakteris er et ved bølgeformig hæv- 
ning og sænkning af jorden. Disse hidrører fra, at molekyl erne i 
underjordiske gasmasser istedetfor at bevæge sig i alle retninger, 
bevæger sig parallelt med hinanden og saaledes træffer væggene med 
en pulserende bevægelse. 
4) Ekspansionsjordskjælvene, de farligste af alle, udmerker sig ved 
stød i alle retninger og derved, at der under , dem danner sig store 
