346 
meget mindre end det stykke af jordens overflade, indenfor kvilket 
rystelsen spores. Volger tænker sig nu et centrum y 4 mil i gjen- 
nemsnit. Dette skulde da, ifølge den plutonske theori, være det 
stykke, som skulde sættes i opadgaaende bevægelse ved et nedenfra 
kommende stød. Han kar for sin beregning valgt et centrum af usæd- 
vanlig stort tvermaal og sætter fremdeles jordskorpens tykkelse til de 
af Humboldt antagne 5 mil, altsaa den laveste angivelse. Han kom¬ 
mer da ved sine beregninger til det resultat, at en hævning af jord¬ 
skorpen nede paa grænsefladen af kun 2 mm. paa overdåden maatte 
fremkalde en spalte paa 21 cm.s bredde. Denne spalte maatte da 
med stedse aftagende bredde strække sig nedad keit til det ildflydende 
indre. Men en saa liden kævning vilde, ifølge kans mening, slet ikke 
naa frem til overdåden. En kævning i dybet, som skulde være af den 
størrelse, at den vilde naa frem til jordens overdade, vilde fremkalde 
brede spalter, en hævning paa grænsedaden af 16 cm., vilde i over¬ 
dåden fremkalde spalter paa 13 m.s bredde. Men, spørger kan, kvor 
kar man nu ved noget jordskjælv seet slige spalter. Og jo større 
tykkelse, man antager at jordskorpen har, vil endnu betydeligere 
spaltedannelser opstaa. Sætter man jordskorpens tykkelse til 50 mil, 
kvad der jo efter de ovenanførte angivelser endnu ikke er saa ret 
betydeligt, sammenlign Hopkins 215 mil, viser en beregning, at en 
bevægelse, som i overdåden lettede et felt med x / 4 mils tversnit 31 cm., 
maatte fremkalde spalter af ca. 280 m.s bredde. Alle de spaltedan¬ 
nelser, som man kar iagttaget under jordskjælv, har indskrænket sig til 
kun de øverste lag af jordskorpen og til spaltninger indenfor enkelte 
fjeldlag, som paa grund af sin ubøieligked maatte briste, da de ikke 
kunde følge underlagets bevægelser. 
Volger fremfører dernæst, at dersom det virkelig forholdt sig 
saa, at en del af den paa pyripklegethon svømmende faste jordskorpe 
blev sat i bevægelse ved et løftende stød fra sit underlag og at 
rystelsens forplantning bestod i en bølgebevægelse, saa maatte de 
køiere liggende lag af jordskorpen være udsat for større svingninger 
end de lavere, og følgelig maatte de ved jordskjælvet fremkaldte 
bevægelser være sterkere paa toppen af bjergene end nede i dalene. 
Men en saadan forskjel er aldrig iagttaget, tvertimod kar man mange 
eksempler paa, at bevægelsen kar været voldsom i dalbunden, mens 
den neppe kar været sporet paa nærliggende fjeldtoppe. 
Man kar ogsaa troet at kunne forklare sig jordskjælvene paa 
