357 
.selskabeligt levende dyr, vil denne individuelle sædvane blive lært til 
de nye generationer, og lidt efter lidt vil den blive en virkelig tra- 
dition. 
Efter at have gjennemgaaet disse fakta har Meunier opstillet det 
ispørgsmaal, om de ikke kunde hjælpe os til at danne en sandsynlig 
hypothese om de midler, ved hvilke mennesket har fuldbragt hundens 
erobring. Skulde ikke hundens tæmning kunde have begyndt ved en 
arbeidsassocialion af denne art? En temmelig interessant og lidet 
kjendt kj endsgj erning støtter denne forudsætning. I en skjøn dal i 
-det østlige Afrika saa den protestantiske missionær Robert Moffat 
en dag en pragtfuld antilope af dem, som bechuanerne kalder khama, 
pludselig fare forbi hans hytte som et lyn, forfulgt af omtrent 30 vilde 
hunde. Moffat greb sit gevær for at skyde paa disse sidste. „Men u , 
;skriver han, „de fattige Balalaer, der sad rundt sine gryder, reiste sig 
hurtigt og løb hen til mig, inderligt bedende mig om ikke at skyde 
de vilde hunde, der skaffede dem mad. Jeg erfor da, at de, naar de 
;ser en antilope eller struds forfulgt af vilde hunde, bruger at forsøge 
paa at skræmme disse sidste, naar de har nedlagt sit bytte, for selv 
ut faa deres part af dette. “ 
Det er ved slige begivenheder, at den første nærmelse af hund 
og menneske har kunnet finde sted under de oprindelige vilde tilstande, 
da begge gik ud for at finde føde. Menneske og hund, begge to 
levende af vildt, maatte ofte træffe hinanden paa jagtmarkerne som 
konkurrenter, en kamp, hvori det mere intelligente og med vaaben 
forsynede menneske var overmanden. Hunden vil saaledes lidt efter 
lidt have vænnet sig til ikke at slaas med mennesket om byttet, men 
ut overlade det til ham uden kamp, naar han indfandt sig paa dens 
jagtfelt, og at betragte ham som sin hovedsagelige fiende. Men lidt 
«efter lidt har der kunnet indtræde en modifikation af disse følelser. 
De vilde mennesker sluger ofte paa stedet de dræbte dyr, eller de 
bærer dem hjem til landsbyen efterat have sønderlemmet dem, især 
hvis det var store og tunge d}>T. I det ene som i det andet tilfælde 
maatte det ofte hænde, at stykker af det dræbte dyr blev efterladt, 
og at de vilde hunde kastede sig over disse, straks jægeren havde 
forladt stedet. Hvis den samme ting har gjentaget sig ofte, vil hun¬ 
dene lidt efter lidt være kommet til at forbinde menneskets billede 
med erindringen om tilfredsstillet hunger, det vil sige, en ophævet 
lidelse, og en følt nydelse. Da det er en almindelig psykologisk lov, 
