358 
at mennesker og ting ikke er os behagelige* eller ubehagelige i og for 
sig, men i forhold til glade eller smertelige sjælelige association er/ 
som knytter sig til dem, maa hundens vildhed mod mennesket have- 
minket. Mennesket, som den før betragtede som sin hovedsagelige-fiende,, 
har lidt efter lidt maattet synes en velgjører, og istedetfor at flygte for 
ham, har den maattet begynde at nærme sig ham,, at streife omkring 
de steder, hvor mennesket kom paa jagt; i haab om at faa nogle^ 
stykker af vildtet. 
Mennesket paa sin side vil være- blevet rørt ved denne forandring 
og, som Meunier bemerker, til gjengjæld eller af nysgjerrighed have ; 
svaret med en mindre fiendtlig holdning-, kanske endog med en eller 
anden venlig adfærd. Man ved, at glæden gjør god og gavmild, idet- 
mindste for et øieblik; det er derfor ikke umuligt, at vilde i glæden 
over at have gjort en god jagt og seende sultne., halvt rædde, halvt 
bedende hunde streife om i nærheden, har kastet nogle gode stykker- 
til dem. Saaledes vil hunden først have bemægtiget sig dem som tyv,, 
senere som indbuden; snart vilde den modtage dem som ven. Blandt de 
hunde, der holdt til paa steder, der ofte besøgtes af jagende mennesker,, 
vilde det mere og mere blive en vane at streife omkring jægeren for’ 
at faa en skjænk; mere og mere vilde disse -gaver fra mennesket blive 
en regelmæssig ydelse og en næsten normal underholdning; mere og' 
mere vilde mennesket faa vanen til at ■ betragte hunden^ som sine' 
jagtledsagere og regelmæssigt at give dem, hvad de ventede. Er der 
ikke mange mennesker, der anser sig forpligtede til hver dag at give 
en vis portion brødkrummer til spurvene, som holder til ved deres> 
vinduer, og som paa dette vis skaber sig et meget punktligt klientel?’ 
Saaledes har mennesket og hunden kunnet blive venner; og dette 
venskab, hidtil kun en følelsessag, har meget let kunnet omdannes til 
en arbeidsassociation som de, vi har seét mellem mennesket og gjøgen 
eller ternen. 
Hidindtil havde hunden som simpel tilskuer været tilstede ved 
menneskets arbeider, ledsagende det paa afstand og modtagende de 
kjødstykker, som det tilkastede det som gave. Men hunden er et saa 
intelligent dyr, at den forstod den fordel, den under disse omstændig- 
heder havde . af en heldig jagt; det er da ikke umuligt, at den har 
dristet sig til at tage del i jagten som frivillig hjælper. Naar en 
antilope undslap for jægeren, har en af de omstreifende hunde meget- 
vel kunnet møde den eller bjæffe efter den for at skræmme den, led& 
