360 
trivielt kjærtegn. Tvertimod, dette saakaldte trivielle kjærtegn er et 
af de kraftigste forførelsesmidler, ved hjælp af hvilket vi har erobret 
hundens sjæl. Denne gnidning og klapping synes at foraarsage mange 
dyr en intens fornøielse, et slags vellystfølelse, som fjernt ligner den 
seksuelle vellyst og som, engang følt, bliver en sand fornødenhed for 
dyret; en henrykkelse i glæden saa intens, at den stundom bliver 
smertelig og fremkalder kriser. „Kongens menageri,“ skriver Cuvier, 
„besad en ulvinde, hos hvem kjærtegn med haanden fremkaldté saa 
mægtigt indtryk, at den syntes at komme i sandt delirium. En chakal 
var i samme tilfælde, og en almindelig ræv blev sat i slig bevægelse, 
at man var nødt til at af holde sig fra al kjærtegning af denne art af 
frygt for, at det var skadeligt for den.“ Fra det øieblik hunden i 
mennesket erkjendte kilden til denne vellystfølelse, betoges den af en 
tilbøielighed for det, som alle de andre velgjerninger ikke havde kunnet 
fremkalde; og mennesket, hvis haand kunde uddele denne guddomme¬ 
lige fornøielse, blev den absolute hersker over det dyr, der ikke mere 
har forladt det under dets lange og vekslende livsløb. 
Dette er Meuniers hypothese. Hvilken er dens vær di fra et 
filosofisk standpunkt? 
Denne hypothese har især et merkeligt fortrin, det nemlig, at den 
ér i overensstemmelse med en af menneskeaandens grundlove: den om 
den mindste anstrengelse. Den undgaar en af de vildfarelser, som 
almindeligst begaaes i alle forskninger angaaende det primitive menneske, 
den, at man forudsætter det at have havt ideer, som det ikke kunde 
have. Menneskeheden besidder en hel del institutioner, skikke, red- 
skaber, meget forskjellige tekniske fremgangsmaader; men hvorledes 
har den skabt dem? Man indbilder sig i almindelighed, at mennesket 
har fattet ideen til en eller anden institution, skik, et eller andet 
redskab, en eller anden fremgangsmaade, og saa har skabt tingen, 
idet det har realiseret ideen. Ideen skulde efter denne almindeligt 
hyldede opfattelse afføde kjendsgjerningerne. Saaledes skulde menne¬ 
skene have fattet ideen om at tæmme d}^r og derpaa have givet sig 
ifærd med at tæmme hunden, hesten o. s. v., og naar de havde fattet 
ideen om de politiske funktioner, skulde de have skabt hele den 
komplicerede organisation af vor styrelse med sine hierarkier, sine 
ministre, sine funktionærer, kontorer o. s. v. Men det sande forhold 
er netop det modsatte; det er kjendsgjerningen, der avler ideen. Den 
menneskelige intelligents’s skabende kraft er ikke saa stor, at den 
