366 
Læren om jordskjælv og læren om jordens indre beskaffenhed staar 
i nøieste sammenhæng med hinandeu. Men mens man tidligere først 
opgjorde sig en paa hypotheser bygget mening om jordens indre og 
saa, gaaende nd fra denne, søgte forklaring af og støtte i jordrystel- 
serne, har den moderne seismologi slaaet ind paa en anden vei. Den 
har omhyggelig samlet alle iagttagelser og underkastet dem kritisk 
bearbeidelse, den har underkastet enkelte, mere fremtrædende jord¬ 
skjælv en i de mindste enkeltheder gaaende undersøgelse og sammen 
hermed har den underkastet den rystede egns geologiske bygning et 
indgaaende studium for saa ad denne vei at naa til en sikker opfat- 
ning af jordskjælvfænomænet og for derigjennem atter at naa frem til 
en paa nogenlunde sikker grund hvilende forestilling om jordens indre. 
Af stor betydning her er den ændrede opfattelse af den maade, 
paa hvilken man tænker sig at bj er gene blev til. 
Ifølge den ældre anskuelse, f. eks. Hopkins’s, var jordens 
fjelde løftede op over jordens overflade ved trykket af elastiske dampe. 
Leopold v. Buch og Studer antog, at et fjeldsystems akse var 
dannet derved, at der fra jordens dyb var presset frem en masse af 
krystallinske bergarter, granit f. eks. Derved var da de af vand 
afleirede bergarter, de sedimentære, skudt fra hinanden, drevet ud til 
siderne, og laa nu ved fjeldaksernes sider som steilt reiste, knækkede 
eller foldede lag. Det er imidlertid umuligt ' at føre noget direkte 
bevis for en saadan hævning, ligesaalidt Som man er istand til at pege 
paa en kraft, som skulde kunne være istand til at løfte saadanne 
bergmasser som f. eks. Alperne eller Anderne, og man er derfor mere 
og mere kommet ind paa en ganske anden anskuelse. Allerede 
Prevost udtalte, at bjergene ikke var løftet op ved nogen hævende 
kraft nedenfra, men at hævningerne kun var tilsyneladende og begrun- 
dede i de omliggende dele af jordskorpens sænkning. Senere har 
mange sluttet sig til denne anskuelse, som nu maa ansees for den 
almindeligt herskende. 
Som tidligere anført maa det ansees for utvilsomt, at der i jor¬ 
dens dyb hersker meget høie temperaturer og meget er der, som taler 
for, at jorden engang helt og holdent har befundet sig i ildflydende 
tilstand, fra hvilken den ved af kjøling mod det omgivende kolde ver- 
densrum er gaaet over til at faa en skorpe af fast, størkhet sten. 
Astrofysiske undersøgelser gjør det kun lidet sandsynligt, at den, 
som tidligere saa almindelig antaget, endnu i sit indre skulde være 
