382 
rigtignok gjør selve beskaffenheden af dette fosforescenslys 
en saadan antagelse omtrent umulig. 
Og noget andet lys end dette trænger visselig ikke ned paa de 
store havdyb. Man har ret til at gaa ud fra, at der paa 200 meters 
dyb hersker fuldstændigt mørke og at der endog under 100 meters 
dyb neppe er saa lyst, at assimilation kan foregaa, ialfald ikke i nogen 
synderlig udstrækning. 
Men under disse omstændigheder er det fuldt berettiget at spørge, 
hvad dyrene paa de store dyb lever af, hvorledes dyrelivet der under¬ 
holdes. Thi selvfølgelig kan dyrene paa de store dyb ikke leve, uden 
at der tilføres dem af planter opbygget næring, direkte eller indirekte. 
Og denne næring maa altsaa tilføres udenfra. Den organiske verden 
paa de store dyb har ikke, og kan ikke have, en saadan sammen- 
sætning, at den kan være sig selv nok, idet det ene rige — planterne 
— frembringer hvad det andet — dyrene — forbruger. Et saadant 
vekselforhold tinder sted paa landjorden, men kompagniskabets ene led, 
planterne, mangler altsaa paa havdybene, og maa mangle. 
Efter de senere tiders undersøgelser har man ret til at gaa ud 
fra, at dyrelivet paa havbunden — ligesom de store mængder af sild 
og anden fisk, der befolker det aabne hav — er henvist til det saa- 
kaldte „ plankton “ som sih urnæring ellér rettere sagt til de planter, 
der i de øvre vandlag sammensætter planktonet. Som plankton i 
snævrere betydning betegner man de uendelige masser af mikroskopiske 
smaaorganismer, som befolker havvandet, og som der er tilstede i 
umåadeligt antal. I en kubikmeter har man fundet saadant noget som 
2 å 3 millioner af disse planktonorganismer. Og mellem disse er der 
talrige mikroskopiske planter, d. v. s. talrige organismer, der ernærer 
sig af kulsyre under lysets medvirkning. De udgjør „havets fedme“, 
som man ogsaa har kaldt det. Til dem er den store mængde frit- 
svømmende havorganismer henviste som sine oprindelige ernærere, og 
af dem er gjennem mange mellemled ogsaa de store havdybs dyre¬ 
verden afhængig. 
En mere indgaaende behandling af dette emne finder vi ikke 
grund til netop nu, da „Naturen“ for 1892 (pag. 353) indeholdt en 
udførlig artikel om dette emne „Havets urnæring u , og da der ikke 
siden den tid er kommet saa meget nyt til, at en ny behandling endnu 
er paa sin plads. I. B. 
