389 
de nordlige kyster af Amerika og Asien, hvor den forekommer hyppig. 
Den er først beskrevet af M erte n s i hans Alaskas flora. Den hører 
til laminariernes familje og har en 90 meter lang stilk. Paa grundere 
steder danner algen meget tætte buskadser. Stilken er med hefte- 
rødder fæstét til bunden og bærer paa spidsen en pæreformet svømme- 
blære, der kan blive 2 m. lang og 1.3 m. tyk. Paa denne luftballon, 
der tjener til at hæve bladene op til lyset, sidder nu en stor dusk 
lancetformede faste blade, som i begyndelsen ikke er mere end 50— 
60 cm., men som senere spalter sig og vokser ud til en meget stor 
roset med en diameter af 15—20 meter. Yed strandbredden danner 
da planten svømmende undersøiske græsgange, hvorigjennem det er 
umuligt for smaa fartøier at bane sig vei. Beboerne paa de aleutiske 
øer benytter denne tangart til mange ting; af de tørrede seige stilke 
forfærdiger de 80 meter lange snører, af svømmeblæren laver de 
alskens husgeraad og øsekar til sine baade. B. 
Farvede eg. Det har længe været bekjendt, at man kan farve 
levende fugles fjer paa forskjellig vis. Blander man f. eks spansk 
peber i kanarifugles føde, faar fuglene en orangerød farve. Paa lig¬ 
nende maade kan man paavirke fugleeggenes larve. Te g et meier 
fortæller saaledes, at han forat opnaa hønseeg med kraftig rødfarvet 
blomme, blot behøvede at give hønsene knuste krebseskal, hvorefter 
dyrene er meget lystne. Dette er dog ikke saa forunderligt, cia skal¬ 
lenes røde farvestof opløses i fedt. Meget merkeligere vilde en nylig 
gjort iagttagelse være, dersom man kunde stole paa, at den var sand; 
det skal nemlig være lykkedes at fremstille andeeg med sort blomme 
ved fodring af ænderne med egenødder. Af egenøddernes garvesyre 
og det jern, som findes i blommens eggehvidestof skulde da den sorte 
farve være fremkommet. Den fremkomne sorte farve er ikke andet 
end det fortræffelige sorte blæk, som man fremstillede i de gode gamle 
tider, og som man nu desværre forgjæves søger efter. B. 
Fødselshjælperfrosken ( alytes obstetricans) . Denne froskeart, 
som er udbredt over en stor del af Mellemeuropa, har, hvad dens 
levemaade angaar, hidtil været lidet kjendt. C. Hartmann har i 
„Natural Science u offentliggjort en meget interessant undersøgelse over 
dyrets levevis. Pra marts til august hører man hannernes lokke- 
raab paa hunnerne; denne lyd er ret velklingende, om den end kun 
hestaar af en eneste tone. Hunnerne iler straks til. Hannerne fra- 
river hende de lange egsnore, der ligner lange perlesnore, hver snor 
med ca. 200 perler, befrugter eggene og slynger derpaa snorene i 
form af et ottetal omkring begge sine bagben, idet den med hver fod 
træder i hver slynge. Pørst efter paa denne maade at have bemæg- 
tiget sig afkommet, er hannen tilfredsstillet og vandrer afsted med sin 
behagelige byrde, der ikke i mindste maade synes at genere den. 
Den kommer og gaar, søger sin næring og synes at være lige saa 
rørig som før. 
Efter 3 ugers forløb springer den ligesom efter en pludselig ind- 
skydelse i våndet, ikke for at bade sig eller drikke men for forsigtig 
