Cap i77f. o$f 
i agt taga och fira med mer eller min¬ 
dre glådje och högtidlighet, kanna Hofc- 
tentotterne aldeles icke, ej eller hålla 
de någon den minfta råkning på Mata- 
rens lopp. Det enda de an mår ka, år, at 
de årligen på visfe tider, fe lökvåxter- 
ne framkomma, bloma och férfvinna, 
och efter denna- Almannacha fluta de til 
fin ålder, fom de fjejfve ända fållan, 
och aldrig nog med någon vifshet veta, 
Förgåfves ufcforfkar man derföre med 
fåkerhet, huru gamle de blifva, och få¬ 
fäng blir den möda man hårftådes går 
fig, at utaf gamle limningar och min¬ 
nesmärken efterfpana landets ålder, hu¬ 
ru långe det varit bebodt, hvarifrån defs 
invånare kommit, och hvad förändrin¬ 
gar det fam ma före det förra tidehvarf- 
vet undergå t. Landet äger inge gamle 
ruiner, hvarken utaf upbrånde Palatfer^ 
förftörde Slott eller ödelagde Ståder. 
Folket känner fjelf hvarken uprinnelfen 
eller orfaken til de hos' dem öflige Ce¬ 
remonier och fed vanor, och minnas mån¬ 
ge ibland dem knapt, at förtälja något, 
fom tildragit fig hos dem före deras 
fäders tid. 
Sedan Europeérne börjat bebo det¬ 
ta hörn af fodra Africa, har landet un* 
dergåt mycken förändring. Landets eg¬ 
ne 
