Nhtéonms egei^fkäp. 
de tillika; men vifa icke fit hat med 
hetOghet, utan dolja def ofta under 
den befjmnerligafte kalfinnighet och 
pasfa på lågiigt tlJfålle, at håmnas. Al¬ 
drig har jag fet något folkflag mindre 
röras af häftige affeéter, ån detta. Man 
må banna, förfmåda eller röra deras 
heder, få mycket man vil; de fvara 
dertii icke et enda ord, utan blott med 
et långfamt d å gifva de likfom en ftor 
förundran tilkånna, och ftillatigande up- 
fatta emot fin ovan det bittrafte bat,. 
fom fedan hvarken genom upråttelfe, 
eller tidens långd, eller omftåndigheters 
förändring någonfin utplånas. De be¬ 
möta fåledes icke gjerna fin ovån o- 
höfligt i ord eller åUiåfvor, utan med 
en låtfad vånlkap bedraga de få vål ho¬ 
nom, fom andre, til defs tilfålle förr, 
eller fednare yppas, at tilfoga honom 
någon betydande ikada eller olycka, 
^afcmjka Språket 
År, i anfeende til fin flora olikhet 
i flere hånfeenden med de Europeifke 
fpråken, ganika fvårt at låra. Det fkrif- 
ves vål uti råta rader, likafom Chinefi- 
ikan, npifrån och nedåt, men bokflåf- 
verne åro vida åtlkiide och fjelfve fprå- 
