aio 
Repn inåt Cafferslanäet 177S. 
fkogen var få tjock, at jag omöjéligen’ 
kunde vånda om min håft elier komma 
derraed åt fldan. Jag nödgades derföre 
til fit öde låmna honom , och tog min 
tiJflygt til et någorlunda ftort tråd, på 
hvilket jag upklåttrade. 
Så fnart Buffelen hade flutat fin an¬ 
dra tappra gärning, vände han fig om 
och med haft tog fin kofa, den vågen 
ut, fom vi nu årnade ofs. 
Ifrån det ftälle och den lilla höjd jag 
innehade, kunde jag nogfamt fe den ene 
håften ftendöd , den andre fpratlande 
med fötterne för at uplyfta fig, det hån 
dock ej förmåde, och de andre tvån- 
ne håftar af fruktan och rådfla llcålfvän- 
de, utan at kunna komma undan ; men 
hvarken kunde jag fe eller höra nägoti 
af mine refekamerater , utan trodde dem 
blifvit et rof för BufFelens förfta raferi. 
Jag Ikyndade mig derföre, at efterfé- 
ka dem, och tilfe om jag i något mål 
kunde vara dem behjelpelig; men då jag 
på hela tumeJplatfen ej blef något tekn 
til dem varfe, började jag ropa efter 
dera. Desfe högft förfkråckte hjältar 
blef jag då varfe, fittande tått intil ftam- 
men af et tråd, med bösfan på ryggen, 
laddad med fina fogelhagel, likfom tvån- 
ne 
