59 
När jag leker med honom springer han ofta bort i ändan 
af rummet och gömmer sig liggande på lur; nu lägger han 
ned hufvudet, viker öronen bakåt och störtar med ett par 
långa och hastiga språng öfver min hand, kastar sig i samma 
ögonblick kullerbytta och sparkar med bakfötterna; men sedan 
han först började leka är det icke exempel på att han med 
tänder eller klor gifvit något enda sår; väl har jag ibland för 
säkerhets skuld klippt de hvassa framklorna, men de ha åter 
utan skada fått tillväxa. — De nya hörntänderna äro också, 
ehuru nu ganska stora, långt trubbigare än de gamla. 
När han får någon mat som han tycker särdeles om, så 
fräser han, men låter dock vanligen stryka sig på ryggen. 
En tid blef han vild när han fick tag uti pälskläder af kal¬ 
muck o. dvl., men nu förmår icke heller sådant att störa 
hans luen. 
Då han behöfver gå ut, »säger han alltid till», har ett 
klagande läte, och krafsar med de mjuka framtassarne; får 
han icke gå snart blir han både rädd och ond, ty erfarenhe¬ 
ten har lärt honom att det är fara på färde vid sådana 
tillfällen. 
Såsom en besynnerlig vana må nämnas, att han vid hvarje 
besök på särskilda platser, t. ex. på en rotmatta, en viss 
trappa, lägger sig ned och krafsar ifrigt med framklorna, samt 
biter, — hvilket tyckes ske endast för gymnastikens skuld. 
Då han vill se på långt håll, ställer han sig på bakföt¬ 
terna, och står så helt rak långa stunder, utan att vackla. 
Ibland förer jag honom med mig ute i koppel, och van¬ 
ligen går han rätt snällt, än före, än efter; går han då förbi 
ett träd, är han mycket road af att göra ett språng uppåt 
stammen, på hvilken han förmår flytta sig från ena till an¬ 
dra sidan. 
Några gånger har han kommit lös, men dock icke för¬ 
sökt att fly; en gång sökte han att komma in i den flygel, 
hvaruti han har sitt rum, men när han fann portarne läste, 
väntade han på trappan till dess jag hann komma ut och taga 
